справа № 752/10359/25 головуючий у суді І інстанції Кокошко О.Б.
провадження № 22-ц/824/7789/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» про визнання договору недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києві з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» про визнання договору недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позов обґрунтований тим, що 07 серпня 2024 року між ТОВ «Амадео Право» та нею укладений договір № 0708202402 про надання юридичних послуг, умовами якого визначено, що виконавець приймає до виконання доручення замовника на надання юридичних послуг, вказаних у цьому договорі, а замовник зобов`язується прийняти та сплатити надані виконавцем юридичні послуги в розмірі, порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2. договору передбачено, що юридичні послуги за цим договором складають: надання правової допомоги замовнику щодо кримінального провадження № 12024111050000656. Підготовка та подача необхідних процесуальних документів до державних органів та установ щодо відшкодування матеріальної та моральної компенсації. Представництво інтересів замовника в суді І інстанції.
Цей договір укладався для здійснення представництва інтересів її сина - ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 12024111050000656, де він є потерпілим.
У день підписання договору № 0708202402 позивачка перерахувала ТОВ «Амадео Право» грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн.
01 вересня 2024 року позивачка внесла у касу ТОВ «Амадео Право» відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 01 вересня 2024 року № 1 готівку у сумі 20 000,00 грн.
Відповідно до квитанції про зарахування коштів від 01 жовтня 2024 року позивачка перерахувала на банківський рахунок ТОВ «Амадео Право» 22 000,00 грн.
Згідно з Розділом 3 договору послуги за цим договором вважаються наданими з моменту підписання сторонами Акту про надання юридичних послуг.
Відповідно до пункту 7.1. договору про надання юридичних послуг невід`ємною частиною цього договору є інформаційна записка, яку власноруч заповнює замовник щодо обставин ситуації, яка потребує надання юридичних послуг, а також Акт про надання юридичних послуг.
Разом з тим, позивачка зазначає, що вона не заповнювала вказану інформаційну записку, яка за умовами договору є невід`ємною його частиною, та жодного Акту надання юридичних послуг відповідач не надавав.
Вказує, що вона не є стороною кримінального провадження № 12024111050000656, а потерпілим у ньому є її син, тому відповідно до статей 45, 50 КПК України, відповідач не мав повноважень укладати правочин на представництво інтересів позивачки у кримінальному провадженні, де відсутні її інтереси.
Таким чином, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору про надання послуг, тому договір від 07 серпня 2024 року є таким, що не відбувся, тобто є неукладеним.
Враховуючи, що договірні відносини між сторонами відсутні, а договір, який би за формою та змістом відповідав вимогам закону не укладався, та з урахуванням того, що відповідачем не надано жодного Акту надання юридичних послуг, тому кошти у розмірі 62 000,00 грн, отримані ТОВ «Амадео Право» є такими, що отримані без достатніх правових підстав, у зв`язку з чим підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати договір № 0708202402 про надання юридичних послуг, укладений 07 серпня 2024 року між ТОВ «Амадео Право» та нею, недійсним та стягнути з ТОВ «Амадео Право» на її користь грошові кошти у сумі 62 000,00 грн. Також повідомляє, що у зв`язку з розглядом справи вона очікує понести витрати, пов`язані з наданням позивачу послуг з професійної правової допомоги адвокатом, у сумі 20 000,00 грн.
У травні 2025 року ТОВ «Амадео Право» через систему «Електронний суд» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначивши, що відповідачем направлялися Акти приймання-передачі за договором від 12 липня 2024 року, від 10 березня 2025 року, від 28 березня 2025 року, на які у відповідь зауважень від позивачки не надходило, а отже, є прийнятими без зауважень та претензій з боку позивачки. Крім того, відповідно до статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Тому твердження позивачки про те, що відповідач не має повноважень наймати інших осіб та передавати функції третій особі, є безпідставними, з огляду на те, що ця можливість передбачена умовами договору.
У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Крикунов О. В. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем не вживались належні дії щодо надання юридичних послуг, тому твердження та докази, які надані відповідачем не спростовують заявлені вимоги.
У червні 2025 року ТОВ «Амадео Право» через систему «Електронний суд» подало до суду заперечення (на відповідь на відзив), в якому просило відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, 30 січня 2026 ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Крикунова О.В. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що адвокат в силу спеціального закону не може діяти в складі товариства або іншої юридичною особи. Закон надає адвокату право діяти виключно в трьох видах форми роботи: адвокат, який здійснює діяльність індивідуально, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання.
Потерпілим у кримінальному провадженні № 12024111050000656, на представництво у якому уклав договір відповідач з позивачем, є син позивачки, а не позивач і відповідач фізично не міг надати жодної послуги позивачу у кримінальному провадженні № 12024111050000656, оскільки спірним договором позивач не уповноважувала відповідача надавати послуги адвоката її сину.
Спеціальні закони в Україні обмежують право на надання послуги у певних видах діяльності всім фізичним та юридичним особам без виключення. Спеціальні закони надають в певних видах діяльності право на надання певних послуг виключно певним категоріям професій.
Адвокат складає спеціальну присягу і несе дисциплінарну відповідальність за надання неякісних послуг представництва. Відповідач, укладаючи договір на надання послуг в галузі права у кримінальному проваджені з особою, яка ніколи не була стороною кримінального провадження, фактично скористався довірою особи для отримання грошей за договором, який взагалі не міг виконувати і не мав права укладати.
Отже, правочин, який є предметом спору, про надання правої допомогу потерпілому у кримінальному провадженні, укладений між позивачем, яка не є потерпілою, а є матір`ю потерпілого та відповідачем, який не є адвокатом і не є адвокатським об`єднанням або адвокатським бюро, напряму суперечить статтям: 55, 58, 50, 45 КПК України та ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Таким чином, даний правочин є таким, що має ознаки правочину, передбаченого ч. 1 ст. 203 К України.
Разом з цим,на думку апелянта суд першої інстанції при прийнятті рішення не застосував ч. 1 ст.203 ЦПК України, статті 55, 58, 50, 45 КПК України та ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження та поновлено строк на апеляційне оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» про визнання договору недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2024 року між ТОВ «Амадео Право» та ОСОБА_1 укладений договір № 0708202402 про надання юридичних послуг, умовами якого визначено, що виконавець приймає до виконання доручення замовника на надання юридичних послуг, вказаних у цьому договорі, а замовник зобов`язується прийняти та сплатити надані виконавцем юридичні послуги в розмірі, порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2. договору передбачено, що юридичні послуги за цим договором складають: надання правової допомоги замовнику щодо кримінального провадження № 12024111050000656. Підготовка та подача необхідних процесуальних документів до державних органів влади та установи щодо відшкодування матеріальної та моральної компенсації. Представництво інтересів замовника в суді І інстанції.
Згідно з пунктом 1.3. договору надання виконавцем юридичних послуг за цим договором складається з двох послідовних етапів:
І етап - вивчення наданих замовником матеріалів, документів та відомостей, розробка тактики ведення справи, планування роботи з усіма сторонами наявного спору: замовником, судом, підприємствами, установами, організаціями, державними органами та іншими особами, моделюючи різні варіанти розвитку ситуації, вивчення судової практики з вирішення аналогічних чи подібних спорів, оцінка існуючих доказів, узгодження дат, часу та місця проведення зустрічей;
ІІ етап - безпосереднє представництво інтересів замовника по предмету вказаному у пункті 1.2. договору.
Розділом 4 договору визначено розмір, умови та форма оплати послуг, зокрема, у пункті 4.1. вказано, що вартість юридичних послуг згідно з пунктом 1.2. становить 62 000,00 грн і сплачується замовником шляхом внесення коштів у касу виконавця або шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок виконавця.
Оплата юридичних послуг проводиться замовником наступним чином: замовник вносить оплату в сумі 20 000,00 грн у строк до 07 серпня 2024 року; замовник вносить оплату в сумі 20 000,00 грн у строк до 01 вересня 2024 року, замовник вносить оплату в сумі 22 000,00 грн у строк до 01 жовтня 2024 року.
Згідно з розділом 3 договору послуги за цим договором вважаються наданим з моменту підписання сторонами Акту про надання юридичних послуг.
У випадку необґрунтованого ухилення замовника від прийняття наданих послуг і підписання Акта у передбачені цим договором строки, виконавець має право повідомити замовника про виконану роботу, направивши підписаний, зі своєї сторони Акт про надання юридичних послуг, за допомогою КЕП або простого письмового підпису, по електронній пошті ТОВ «Амадео Право» та/або рекомендованим листом з описом вкладення.
Замовник в строк не пізніше 5 календарних днів з моменту отримання Акту зобов`язаний його розглянути і підписати та направити один підписаний екземпляр на адресу виконавця. У разі наявності будь-яких зауважень, у тому числі щодо якості та обсягу наданих юридичних послуг, замовник у строк, передбачений для розгляду та підписання Акту, направляє виконавцеві свої зауваження, а виконавець має їх виправити в необхідний та достатній для цього строк.
Після виправлення зауважень виконавець готує повторний Акт і направляє його на адресу замовника, який той має розглянути та підписати в строк, визначений пунктом 3.3. договору.
У разі відхилення або невмотивованої відмови замовника від підписання Акту юридичні послуги будуть вважатися прийнятими замовником без претензій та зауважень з його боку.
Згідно з пунктом 5.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 07 січня 2025 року. У разі необхідності, за згодою сторін, дія договору може бути продовжена на строк, необхідний для завершення надання виконавцем юридичних послуг в обсязі, визначеному цим договором.
Відповідно до пункту 5.2. договору цей договір може бути достроково розірваний кожною із сторін у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором, а умови письмового попередження про це іншою сторони не пізніше ніж за 15 календарних днів з обґрунтуванням підстав розірвання.
Пунктом 7.1. договору встановлено, що невід`ємною частиною цього договору є інформаційна записка, яку власноруч заповнює замовник щодо обставин ситуації, яка потребує надання юридичних послуг, а також Акт про надання юридичних послуг.
07 серпня 2024 року ОСОБА_1 власноручно заповнено інформаційну записку, в якій остання зазначила обставини щодо яких необхідно надати правову допомогу.
07 серпня 2024 року між адвокатом Мендрином Андрієм Володимировичем та ТОВ «Амадео Право», в інтересах ОСОБА_1 , укладений договір про надання правничої допомоги № 2024/07/08-К.
У день підписання договору (07 серпня 2024 року) позивачка перерахувала ТОВ «Амадео Право» відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 07 серпня 2024 року грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн.
01 вересня 2024 року позивачка внесла у касу ТОВ «Амадео Право» відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 01 вересня 2024 року № 1 готівку у сумі 20 000,00 грн.
Відповідно до квитанції про зарахування коштів від 01 жовтня 2024 року позивачка перерахувала на банківський рахунок ТОВ «Амадео Право» 22 000,00 грн.
12 липня 2024 року ТОВ «Амадео Право» складений Акт приймання-передачі за договором № 0708202402, який направлений на адресу позивачки, що підтверджується описом вкладення до листа Укрпошти від 14 вересня 2024 року.
08 серпня 2024 року ТОВ «Амадео Право» складений Акт приймання-передачі за договором № 0708202402, який направлений на адресу позивачки, що підтверджується накладною Укрпошти № 0505274973158.
10 березня 2025 року ТОВ «Амадео Право» складений Акт приймання-передачі за договором № 0708202402, який направлений на адресу позивачки, що підтверджується накладною Укрпошти № 0505298036252.
28 березня 2025 року ТОВ «Амадео Право» складений Акт приймання-передачі за договором № 0708202402.
02 квітня 2025 року ОСОБА_1 направила ТОВ «Амадео Право» вимогу про повернення коштів у розмірі 62 000,00 грн, у зв`язку з ненаданням юридичних послуг та припиненням договору 07 січня 2025 року.
Листом від 28 квітня 2025 року ТОВ «Амадео Право» повідомило ОСОБА_1 про те, що отримало вимогу від 02 квітня 2025 року щодо розірвання договору та повернення грошових коштів та зазначило, що виконавець надав всі юридичні послуги відповідно до договору № 0708202402, що підтверджується направленими Актами приймання-передачі про надання юридичних послуг, та за відсутності жодних зауважень у зазначений строк вважатиметься таким, що припинив свою дію з 29 квітня 2025 року та вимоги щодо повернення коштів є безпідставними.
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновків, що з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 підписала договір про надання юридичних послуг від 07 серпня 2024 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання нею своєї повної та безумовної згоди на укладення договору саме у редакції, яка була нею підписана.
Крім того, ОСОБА_1 сплатила відповідачу кошти у розмірі 20 000,00 грн у день підписання договору про надання юридичних послуг від 07 серпня 2024 року, а також у вересні 2024 року ще 20 000,00 грн. та у жовтні 2024 року 22 000,00 грн, а відповідач, відповідно до пункту 1.2. договору, приступив до виконання спірного договору, що підтверджується відповідними Актами виконаних робіт від 12 липня 2024 року, від 08 серпня 2024 року, від 10 березня 2025 року, від 28 березня 2025 року.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір про надання юридичних послуг укладений між сторонами добровільно, відповідно до положень чинного законодавства, його умови відповідають загальним засадам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову та визнання договору недійсним.
Оскільки, вимога позивачки про стягнення з ТОВ «Амадео Право» грошових коштів у сумі 62 000,00 грн є похідною вимогою від позовних вимог про визнання договору про надання юридичних послуг недійсним, у задоволенні якої судом відмовлено, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (такий висновок міститься у п. 5.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 918/204/18)
Отже, відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Пунктом 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що ОСОБА_1 підписала договір про надання юридичних послуг від 07 серпня 2024 року без будь-яких зауважень та застережень, що вказує на те, що сторонами було досягнуто всіх істотних умов Договору.
Крім того, вбачається, що сторонами було вчинено всі дії для настання та виконання умов договору, оскільки ОСОБА_1 сплатила відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 62 000,00 грн., а відповідач в свою чергу надав юридичні послуги, що підтверджується актами виконаних робіт та документами, які були підготовлені в ході надання послуг.
Також, колегія суддів звертає увагу, що сплативши кошти апелянт підтвердила погодження умов та укладення Договору про надання правової допомоги.
Таким чином, доводи апелянта про недійсність правочину є необґрунтованими, оскільки на момент укладення сторонами було вчинено всі дії для визнання його умов дійсними та узгодженими.
Окрім цього, відсутні докази того, що у апелянта було відсутнє волевиявлення щодо укладення Договору, оскільки її дії лише підтверджують його укладання, а тому підстави вважати, що спірний Договір містить ознаки недійсного правочину відсутні.
Колегія суддів звертає увагу, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Відтак, твердження про те, що апелянт не є стороною у кримінальному провадженні, а тому не уповноважена на підписання такого Договору є необґрунтованими, оскільки підписуючи спірний Договір апелянт розуміла настання наслідків його виконання та добровільно його підписала та сплатила кошти за надання послуг.
Крім того, чинне законодавство не забороняє укладання Договору про надання правової допомоги в інтересах третьої особи враховуючи те, що апелянт є матір`ю особи в інтересах якої надавались послуги.
Вартим уваги також є те, що третя особа в інтересах якої укладено Договір не оспорює його чинність та не вказує, що апелянт без надання згоди ОСОБА_3 звернулась до відповідача за наданням правової допомоги.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є непереконливим та зводяться до суб`єктивного трактування обставин справи та тлумачення норм права, що регулюють спірні правовідносини на розсуд апелянта. 
Щодо посилань апелянта на те, що відповідач, як товариство з обмеженою відповідальністю немає права надавати юридичні послуги та здійснювати адвокатську діяльність, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки предметом позову на даний момент не є підстави діяльності товариства щодо надання послуг та не здійснюється перевірка реєстрації підприємства та аналізу законності надання послуг в рамках адвокатської діяльності в межах законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Колегія суддів, звертає увагу, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив у оскаржуваній частині законне та обґрунтоване рішення.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду у цій частині відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 02 червня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова