Справа № 183/3290/26
№ 2/183/3805/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участі секретаря судового засідання Моісєєва К. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про:
- визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на ? частину квартири, загальною площею 52,4 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулася до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачеві на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 52,4 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона отримала у спільну сумісну власність разом з чоловіком – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 листопада 1994 року, виданим Фондом комунального майна, зареєстроване Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації 11 листопада 1994 року в реєстровій книзі № 302.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік ОСОБА_1 , ОСОБА_2 помер. 05 жовтня 2016 року Жихар Н. П., приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 жовтня 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 1885, бланк HBA 691080, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_2 , 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна 03 листопада 1994 року за р. № 6222. Право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 жовтня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1045950744129, номер запису про право власності: 16740560.
03 вересня 2024 року позивач, з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав звернулася із заявою до державного реєстратора. У строк встановлений частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, тому 13 листопада 2024 року державним реєстратором прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76065725. Згідно відповіді Комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ від 30 січня 2026 року №560, повідомлено про наступне: «інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (надалі – БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, Сіверськодонецька міська територіальна громада включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе.».
Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на квартиру, позивач вимушена звернутися з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Постановленою суддею ухвалою від 01 квітня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали, або нотаріально засвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову у виді свідоцтва про право власності на житло. 
20 травня 2026 року, на виконання ухвали від 01 квітня 2026 року, до суду надійшла нотаріально засвідчена копія доказу.
Постановленою судом ухвалою від 18 червня 2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечив.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, висновує таке.
З дослідженої судом, засвідченої Гетало О. М., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, за № 349, копії свідоцтва про право власності на житло, встановлено, що 03 листопада 1994 року Фондом комунального майна видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 52,40 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації – 917000 крб. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 31 жовтня 1994 року № 6135. Зворотна сторона засвідченої нотаріусом копії свідоцтва містить: штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підписом посадової особи, про що здійснено запис у реєстрову книгу за № 302 11 листопада 1994 року /а.с.37/.
05 жовтня 2016 року Жихар Н. П., приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1885, бланк HBA 691080, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_2 , 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна 03 листопада 1994 року за р. № 6222 /а.с.13/.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 жовтня 2016 року вбачається, що 05 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано прав власності на 1/2 частину квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.14 зворот-15/.
Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Потоцькою Ю. В., Департаменту з питань реєстрації, Полтавська обл., від 13 листопада 2024 року № 76065725, при розгляді заяви від 03 вересня 2024 року за реєстраційним номером 62746296, відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою відмови вказано те, що державним реєстратором прийнято рішення про зупинення розгляду заяви № 74923375 від 06 вересня 2024 року. 30 вересня 2024 року заявником отримано рішення про зупинення розгляду заяви із проставленням власного підпису про отримання. Державним реєстратором направлено запит на отримання інформації про зареєстровані права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району та Комунального підприємства «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», зареєстрований за № 01-12-03-15/550 від 06 вересня 2024 року. На запит не отримано відповіді протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не виконано вимоги державного реєстратора /а.с.16/.
Відповіддю Комунального підприємства «Сіверськодонецьке бюро технічної інвентаризації» від 30 січня 2026 року № 560 повідомлено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сіверськодонецьке БТІ (надалі – БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, та згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, Сіверськодонецька міська територіальна громада включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе /а.с.24/.
З відмітки у копії паспорта громадянки України – позивача, серія НОМЕР_1 вбачається, що з 03 липня 1984 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.9-10/. З копії довідки від 05 квітня 2022 року № 1601-5001139997 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце перебування позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.11/.
Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк.
Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності.
Вирішуючи позов, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
У позивача наявні документи, що засвідчують її право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстроване згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачку можливості довести своє право. Також позивач є власником іншої 1/2 частини квартири, про що наявні відомості в Єдиному державному реєстрі прав власності.
Верховний суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
На день розгляду справи територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 1-1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням положень абз. 2 п. 1 Постанови КМУ від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд, позбавлені можливості.
Позивачем право власності на 1/2 частину майна набуте у 1994 році. Наданий позивачем доказ у виді свідоцтва про право власності на житло виданий та посвідчений органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1994 рік – Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Реєстрація місця проживання у спірній квартирі позивача підтверджує її доводи про набуття права власності на спірну квартиру.
Також, за ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі (свідоцтві про право власності на житло) вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток), позивача, померлого ОСОБА_2 , з огляду на набуття позивачем після смерті чоловіка права власності на іншу 1/2 частку та враховуючи відсутність доказів на підтвердження відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності, суд висновує, що позов підлягає задоволенню та за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину вищевказаного майна.
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено її право власності на 1/2 частину спірної квартири, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на 1/2 частину спірної квартири у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею – 52,4 кв. м, житловою площею – 27,8 кв. м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду в повному обсязі складене та підписане 19 червня 2026 року.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає, як ВПО за адресою: АДРЕСА_4 ;
відповідач – Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код в ЄДРПОУ 44083662; місцезнаходження за адресою: Луганська обл., м. Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, буд. 32.

Суддя         Д. О. Парфьонов