Справа № 344/15612/25 
Провадження № 22-ц/4808/685/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство у справах ветеранів України, про встановлення юридичного факту,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст заявлених вимог
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа: Управління з питань ветеранської політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації, про встановлення факту загибелі під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, захисту безпеки населення та інтересів держави в умовах дії воєнного стану її чоловіка – ОСОБА_2 .
В обґрунтування заяви вказала, що подружжя ОСОБА_3 проживали в с. Пришиб Ізюмського району Харківської області, а на день смерті чоловіка були внутрішньо переміщеними особами. ІНФОРМАЦІЯ_1 від вибухової хвилі внаслідок розриву випущеного російськими військовими снаряду під час здійснення волонтерської діяльності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув.
Зазначала, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств російської федерації, які здійснювали обстріли села Пришиб Ізюмського району Харківської області, яке на той час перебувало в зоні активних бойових дій, а відомості про вказаний факт внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України.
З початку повномасштабного вторгнення російської федерації та окупації частини території України ОСОБА_2 активно долучався до волонтерської діяльності та став діючим волонтером релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української церкви Християн віри євангельської», а до початку збройної агресії здійснював служіння як священнослужитель вказаної релігійної організації.
Під час контрнаступальних дій він виконував волонтерські завдання: організовував евакуацію місцевого населення, надавав допомогу населенню у районах ведення бойових дій, здійснював доставку ліків, одягу та предметів гігієни, активно сприяв діяльності Збройних Сил України, надавав допомогу цивільному населенню та військовим, здійснював евакуаційні заходи населення із зон бойових дій, а також передавав відомості про пересування ворожих військ та техніки.
ОСОБА_2 здійснював волонтерські функції на підставі Договору про партнерство між Міжнародною благодійною організацією «Сумка Самарянина» та релігійною організацією «Релігійна громада (помісна церква) християн віри євангельської «Свята Трійця», укладеного 07.06.2022.
Разом з тим, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України повідомила про відсутність відомостей щодо отримання волонтерської допомоги від ОСОБА_2 та рекомендувала звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявник посилалася на те, що ОСОБА_2 був включений до складу добровільного християнського волонтерського загону, добровільно виявив бажання брати участь у волонтерській діяльності в зоні бойових дій та неодноразово був залучений до надання всебічної допомоги Силам оборони України та органам державної влади в умовах правового режиму воєнного стану.
Встановлення у судовому порядку факту безпосередньої участі ОСОБА_2 у заходах, спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, є необхідним для подальшого її звернення до міжвідомчої комісії Міністерства у справах ветеранів України та отримання нею статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України.
Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, а також з урахуванням заяви про уточнення вимог від 20 жовтня 2025 року, просила суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснював добровільну волонтерську діяльність, спрямовану на забезпечення потреб Збройних Сил України, а також на захист безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України під час дії воєнного стану, під час виконання якої загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пришиб Ізюмського району Харківської області.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2025 року на підставі клопотання заявниці було замінено заінтересовану особу – Управління з питань ветеранської політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації на Міністерство у справах ветеранів України.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство у справах ветеранів України, про встановлення юридичного факту відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення відповідь військової частини НОМЕР_1 НГУ та фактично визначив акти приймання-передачі єдиним належним доказом надання волонтерської допомоги, хоча Порядок надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 740, прямо передбачає можливість підтвердження відповідних обставин рішенням суду у разі відсутності таких документів.
Зазначає, що відповідь військової частини не містить спростування факту здійснення ОСОБА_2 волонтерської діяльності, а навпаки рекомендує звернутися до суду для встановлення відповідного юридичного факту.
Посилається на те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази системної волонтерської діяльності ОСОБА_2 , зокрема посвідчення волонтера, довідки релігійної організації та органу місцевого самоврядування, письмові свідчення місцевих мешканців, наказ про створення добровільного християнського волонтерського загону, а також докази щодо евакуації цивільного населення, надання допомоги постраждалим, гуманітарної допомоги та допомоги військовослужбовцям у зоні бойових дій. Зазначає, що суд першої інстанції не визнав зазначені докази недопустимими, недостовірними чи неналежними та не навів мотивів їх відхилення.
Вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що діяльність ОСОБА_2 зводилася виключно до «волонтерської гуманітарної допомоги від релігійної організації», яка нібито не була задіяна у заходах, необхідних для забезпечення оборони України та захисту безпеки населення. Зазначає, що гуманітарна допомога, евакуація цивільного населення та забезпечення життєво необхідних потреб осіб у зоні бойових дій за своєю правовою природою є формами волонтерської діяльності, спрямованої на захист безпеки населення та інтересів держави.
Також зазначає, що суд фактично відтворив правову позицію Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради та дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 брав участь виключно у волонтерській гуманітарній допомозі від релігійної організації, яка не була задіяна чи залучена до безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з чим безпідставно визнав недоведеними заявлені вимоги.
На думку апелянтки, суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам та показанням свідків, які підтверджують здійснення ОСОБА_2 добровільної волонтерської діяльності із забезпечення національної безпеки і оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в умовах дії воєнного стану.
Суд фактично переніс адміністративну логіку оцінки документів у площину судового доказування, надав наперед встановлену силу адміністративним документам, не виконав обов`язку щодо повної та всебічної оцінки доказів, не здійснив самостійної оцінки доказів, застосував надмірний формалізм при аналізі письмових доказів, звузив зміст норм матеріального права, встановив додаткові критерії, не передбачені законом, неправильно витлумачив положення статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та поняття волонтерської діяльності, а також безпідставно відокремив гуманітарну допомогу релігійної організації від заходів із захисту безпеки населення.
З огляду на викладене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити в повному обсязі.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник – адвокат Лось І.Г. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Представники заінтересованої особи у судове засідання не з`явилися. Надали письмові пояснення по справі, в яких також просили розгляд справи здійснювати за відсутності представника Міністерства у справах ветеранів України. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.1992, що посвідчується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 25.07.1992 (а.с. 18).
Згідно копії Довідки від 04.08.2022 № 6301-7001405806 ОСОБА_2 з 04.08.2022 був взятий на облік як ВПО з 04.08.2022 в смт. Донець Харківської області (а.с. 37).
Відповідно до копії Довідки виконавчого комітету Донецької селищної ради № 3131/12-10 від 12.07.2024 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживали: дружина – ОСОБА_1 1973 р.н., син – ОСОБА_4 1994 р.н., син – ОСОБА_5 1999 р.н. (а.с. 22).
Згідно копії Довідки від 21.03.2024 № 2615-7001987016 ОСОБА_1 з 21.03.2024 є внутрішньо-переміщеною особою в м. Івано-Франківськ (а.с. 37).
Відповідно до копії Лікарського свідоцтва та Свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_1 . Причина смерті – вибухова травма внаслідок дій воєнних операцій в с. Пришиб Ізюмського р-ну (а.с. 14-15).
Також 03.09.2022 відкрито кримінальне провадження № 12022221080000352 та № 12022221080000353 щодо порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств РФ близько 01.09.2022, що полягали у здійсненні обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру по с. Пришиб Ізюмського р-ну Харківської області, внаслідок чого загинули ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 16, 38).
Звертаючись до суду, заявниця посилалась, зокрема, на те, що ОСОБА_2 активно долучався до волонтерської діяльності та був діючим волонтером від Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української церкви Християн віри євангельської», а до початку збройної агресії рф здійснював служіння як священнослужитель в цій релігійній організації.
На підтвердження таких доводів до заяви долучено: копію посвідчення священнослужителя Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української Церкви ОСОБА_7 » з терміном дії з 11.07.2022 по 11.07.2025 (а.с. 23); копію посвідчення волонтера № 033, виданого 26.02.2022 Релігійною організацією «Харківське обласне об`єднання Української Церкви Християн Віри Євангельської» (а.с. 20); копію довідки Пришибського старостинського округу Донецької селищної ради Ізюмського району № 314/12-10 від 16.07.2024 про те, що ОСОБА_2 з часу видачі посвідчення волонтера по день смерті дійсно займався волонтерською діяльністю (а.с. 17); копію довідки Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української Церкви Християн Віри Євангельської» № 131 від 19.08.2023 про те, що ОСОБА_1 дійсно є дружиною загиблого волонтера від Української церкви християн віри євангельської в Харківській області – ОСОБА_2 , котрий загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок вибухової хвилі від ворожого снаряду, здійснюючи волонтерські функції з надання волонтерської допомоги ЗСУ, ВЧ НОМЕР_3 у с. Пришиб Ізюмського р-ну Харківської області (а.с. 19); копії довідки Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української Церкви Християн Віри Євангельської» № 63 від 25.02.2022, виданої на ім`я ОСОБА_2 про те, що він є діючим волонтером від Української церкви християн віри євангельської в Харківській області та бере участь у добровільному християнському волонтерському загоні гуманітарної допомоги з визначенням виду діяльності та наказу про створення відповідного загону (а.с. 21, 35); копії актів на підтвердження факту волонтерської діяльності на момент загибелі, підписаних в кількості 31 громадян про те, що ОСОБА_2 проводив евакуацію місцевого населення, надавав допомогу потерпілим в місці ведення бойових дій, проводив доставку ліків, одягу, предметів гігієни, сприяв діяльності ЗСУ тощо та помер внаслідок вибухової хвилі від ворожого (російського) снаряду безпосередньо під час здійснення волонтерських функцій (а.с. 24-26); копію довідки Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української Церкви Християн Віри Євангельської» № 13/08 від 05.08.2025 про те, що ОСОБА_2 з 24.02.2022 і до дня загибелі ІНФОРМАЦІЯ_4 був діючим священнослужителем Української церкви християн віри євангельської в Харківській області та безпосередньо приймав участь у добровільному християнському волонтерському загоні з надання гуманітарної (благодійної) допомоги. Під час свого служіння неодноразово був задіяний у наданні всебічної допомоги Силам оборони України, органам державної влади під час дії правового режиму військового стану, необхідної для забезпечення оборони України, захисту життя і здоров`я населення у зв`язку із безпричинною військовою агресією російської федерації проти України, приймав участь у наданні волонтерської та душепасторської допомоги для подолання наслідків бойових дій та тимчасової окупації, евакуації населення із зони бойових дій тощо. 03.09.2022 під час чергової волонтерської гуманітарної поїздки задля здійснення допомоги на користь Силам оборони України та забезпечення безпеки цивільного населення в с. Пришиб Ізюмського р-ну Харківської області, яке напередодні було звільнено від окупаційних військ російської федерації, загинув на території вказаного населеного пункту внаслідок вибухової хвилі від ворожого снаряду (а.с. 34).
Наведене міститься і в свідченнях окремих громадян щодо допомоги ОСОБА_2 у евакуації населення у безпечніші райони, забезпечення продуктами, ліками тощо (а.с. 36, 52-60, 136-142), а також стверджується показами свідка ОСОБА_8 , допитаної в суді першої інстанції.
Також до матеріалів заяви, що є предметом судового розгляду, було долучено заявником Договір про партнерство між Міжнародною благодійною організацією Сумка Самарянина, укладеного 07.06.2022 з Релігійною організацією «Релігійна організація (помісна церква) християн віри євангельської «Свята трійця», предметом якого є гуманітарна допомога для постраждалих від війни господарствам (а.с. 27-28).
У відповідь на адвокатський запит представника заявника щодо отримання довідки (засвідчення) на підтвердження загибелі волонтера ОСОБА_2 ВЧ НОМЕР_1 НГУ 10.06.2024 повідомила, що у військової частини відсутні відомості про отримання волонтерської допомоги від вказаної особи, як і відсутня інформація про його загибель. Посилання на інформацію, викладену в довідці від 19.08.2023 № 131 (релігійної організації), долученої до запиту адвоката щодо доказу волонтерської діяльності ОСОБА_2 саме цій ВЧ, яка видана після смерті останнього, не підтверджує такий факт надання благодійної допомоги, в т.ч. вказаній ВЧ. Єдиним доказом такої допомоги може бути Акт приймання-передачі між волонтером та посадовими особами військової частини. А тому у ВЧ НОМЕР_1 НГУ відсутні підстави для видачі будь-яких довідок на підтвердження загибелі волонтера ОСОБА_2 (а.с. 30-32).
09.12.2024 ОСОБА_1 зверталася до Міністерства у справах ветеранів України щодо визнання ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , особою, яка брала безпосередню участь у заходах для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, тобто визнання його учасником бойових дій, а також надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України (а.с. 96-111). До звернення були долучені ті ж письмові докази, що і до даної цивільної справи.
Листом від 04.02.2025 Мінветеранів повідомило заявницю, що надання статусу учасника бойових дій посмертно не передбачено Порядком № 413, що регулює надання та позбавлення такого статусу. Таким чином, померла особа з об`єктивних причин не може набути даного статусу учасника бойових дій, не може отримати посвідчення учасника бойових дій і, як наслідок, скористатися наданими їй додатковими пільгами. Щодо надання статусу члена сім`ї загиблого Захисника України, то механізм надання відповідного статусу особам, зазначеним у п. 2 ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у тому числі тих, які проводили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом 9 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про волонтерську діяльність») визначено Порядком надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України, затвердженого постановою № 740 від 23.09.2015 в редакції від 09.04.2024 № 416. Таким Порядком визначено перелік документів для набуття статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України. При цьому, рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення чи залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла надається тільки за відсутності доказів, зазначених в абзацах 3-5 підпункту 1 пункту 4 Порядку № 740 (а.с. 40-41).
Відповідно до відповіді Департаменту соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради від 26.09.2025 № 3224/45.31-12/35в 22.09.2025 на засіданні комісії розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Повідомлено, що одним із документів, на підставі якого приймається рішення про надання такого статусу, є свідчення командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу), керівника добровольчого формування, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, завірені печаткою військової частини. Інформація, надана релігійною організацією про загибель чоловіка заявниці під час волонтерської гуманітарної поїздки не відповідає вимогам закону, оскільки вказана організація згідно поданих документів не брала безпосередню участь у заходах і така інформація не завірена печаткою військової частини. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачає можливості надання статусу родинам осіб, які залучалися до надання гуманітарної допомоги і не брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України (а.с. 50).
Згідно копії повідомлення Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області від 08.09.2025 Донецька селищна територіальна громада належить до території можливих бойових дій; дата виникнення можливості бойових дій – 24.02.2022 (а.с. 51).
Під час розгляду справи в апеляційному суді представником заявника також була долучена копія довідки пастора Релігійної організації «Релігійна громада (помісна церква) християн віри євангельської «Свята трійця» І. Герасима, виданої 12.05.2026 на ім`я ОСОБА_2 , про те, що він з 24.02.2022 по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 був залучений РО «Релігійна громада (помісна церква) християн віри євангельської «Свята трійця» до здійснення волонтерської та гуманітарної діяльності в умовах воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України. Зазначено, що ОСОБА_2 як священнослужитель та волонтер здійснював волонтерську діяльність, пов`язану з прийомом, перевезенням, доставкою та видачею гуманітарної допомоги цивільному населенню, в тому числі у населених пунктах, що перебували у зоні активних бойових дій або безпосередньо постраждали внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Гуманітарна допомога включала продукти харчування, засоби гігієни, медикаменти, одяг та речі першої необхідності, які надавалися людям похилого віку, особам з інвалідністю, сім`ям з малолітніми дітьми та іншим особам, які опинилися у складних життєвих обставинах у зв`язку з воєнними діями. Також ОСОБА_2 був залучений до гуманітарної та волонтерської діяльності, яка здійснювалася відповідно до Договору про партнерство між міжнародною благодійною організацією Samaritan’s Purse International Relief та партнером – Релігійною організацією «Помісна церква християн віри євангельської «Свята трійця», у межах якого проводилися прийом, доставка, розподіл та видача гуманітарної допомоги населенню України, постраждалому внаслідок збройної агресії російської федерації.
Також долучено посилання на електронні докази такої діяльності ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що факт співпраці волонтера ОСОБА_2 з військовими частинами чи ЗСУ не підтверджується належними доказами, а отже вимоги заяви про встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснював добровільну волонтерську діяльність, спрямовану на забезпечення потреб ЗС України, не є доведеними перед судом.
Суд встановив, що загиблий чоловік заявниці брав участь саме у волонтерській гуманітарній допомозі від релігійної організації, яка не була задіяна чи залучена, в т.ч. її волонтери, до безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Отже, визначені заявою ОСОБА_1 вимоги про встановлення факту, що ОСОБА_2 здійснював добровільну волонтерську діяльність, спрямовану на забезпечення потреб ЗС України, а також на захист безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України під час дії воєнного стану, під час виконання якої загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 , не є доведеними в цілому.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який застосовується у даній справі як підставу захисту права заявниці, не передбачає можливість надання статусу родинам осіб, які залучаються до надання гуманітарної допомоги, в т.ч. від релігійної організації як волонтери, і не брали участі безпосередньо дані особи чи сама релігійна організація у заходах, визначених цим законом.
Водночас, рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла, за вказаним вище Законом «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» може бути постановлене тільки за відсутності зазначених в абзацах третьому-п`ятому підпункту 1 пункту 4 Порядку документів. Проте заявниця надала щодо свого чоловіка ОСОБА_2 , який був дійсно добровольцем щодо надання гуманітарної допомоги виключно населенню від релігійної організації, але не залученої у відповідних заходах згідно закону, - свідоцтво про його смерть. Решту передбачених обов`язкових документів для надання в подальшому саме статусу члена сім`ї загиблого Захисника України, відсутні при зверненні до суду з даною заявою. Іншого матеріали справи не містять.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628.1475.19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на даний час.
Відповідно до положень ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» визначено, що у період дії воєнного стану громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України (далі - цивільні особи), можуть брати участь у відсічі та стримуванні збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав, у тому числі отримати вогнепальну зброю і боєприпаси до неї відповідно до порядку та вимог, встановлених Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про волонтерську діяльність» волонтерська діяльність – це добровільна, соціально спрямована, неприбуткова діяльність, що здійснюється волонтерами шляхом надання волонтерської допомоги. Волонтерська діяльність є формою благодійної діяльності.
За змістом п.п. 8, 9 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про волонтерську діяльність» волонтерська діяльність здійснюється за напрямами, серед яких: надання волонтерської допомоги Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, правоохоронним органам, органам державної влади під час дії особливого періоду, дії правового режиму надзвичайного чи воєнного стану, проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та/або іншої країни проти України; надання волонтерської допомоги для подолання наслідків бойових дій, терористичного акту, збройного конфлікту, тимчасової окупації.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, яка діяла на час смерті чоловіка заявниці) визначено, що до сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зокрема, належать: сім`ї осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції (у тому числі здійснення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Вказана норма п. 2 ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону № 2864-IX від 12.01.2023; із змінами, внесеними згідно із Законом № 4000-IX від 08.10.2024, визначає, що до сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зокрема, належать: сім`ї осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність), та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (у тому числі здійснення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 10-1 вказаного Закону порядок надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України визначається Кабінетом Міністрів України. До членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один із подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
Порядок надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 740 (далі – Порядок № 740).
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Порядку № 740 підставою для надання заявникам статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України є: для заявників з числа членів сімей осіб, зазначених у пункті 2 частини першої статті 10-1 Закону (у тому числі тих, які провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»):
свідоцтво про смерть або рішення суду про визнання безвісно відсутнім;
договір про провадження волонтерської діяльності (за наявності) або договір про надання волонтерської допомоги (за наявності);
свідчення командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу), керівника добровольчого формування, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, завірені печаткою військової частини;
довідка (витяг з наказу) керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про добровільне забезпечення або добровільне залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла;
висновок судово-медичної експертизи (за наявності), виданий відповідно до законодавства, або лікарське свідоцтво про смерть (крім випадків, коли особа пропала безвісти);
рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла, - за відсутності зазначених в абзацах третьому-п`ятому цього підпункту документів.
Відповідно до п. 5 Порядку № 740 для надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України заявник подає місцевому структурному підрозділу з питань ветеранської політики за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або за адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) заявника заяву у паперовій або в електронній формі.
Рішення про надання (відмову у наданні) статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України приймається місцевим структурним підрозділом з питань ветеранської політики за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або за адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) заявника в місячний строк з дня надходження заяви (заяви в електронній формі) (п. 13 Порядку № 740).
З матеріалів справи вбачається, що дружина померлого ОСОБА_2 – ОСОБА_1 через свого представника зверталася до ВЧ НОМЕР_1 НГУ із запитом щодо отримання довідки (засвідчення) на підтвердження загибелі волонтера ОСОБА_2 . Однак, ВЧ НОМЕР_1 НГУ 10.06.2024 повідомила, що у них відсутні відомості про отримання волонтерської допомоги від вказаної особи, як і відсутня інформація про його загибель. Єдиним доказом такої допомоги може бути Акт приймання-передачі між волонтером та посадовими особами військової частини. А тому у ВЧ НОМЕР_1 НГУ відсутні підстави для видачі будь-яких довідок на підтвердження загибелі волонтера ОСОБА_2 (а.с. 30-32).
Також ОСОБА_1 звернулася до виконкому Івано-Франківської міської ради з питання надання їй статусу члена сім`ї загиблого Захисника України.
Департамент соціальної політики Виконкому Івано-Франківської міської ради листом від 26.09.2025 № 3224/45.31-12/35в повідомив, що 22.09.2025 на засіданні комісії розглянуто вказане питання. Одним із документів, на підставі якого приймається рішення про надання такого статусу, є свідчення командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу), керівника добровольчого формування, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, завірені печаткою військової частини. Інформація, надана релігійною організацією про загибель чоловіка заявниці під час волонтерської гуманітарної поїздки не відповідає вимогам закону, оскільки вказана організація згідно поданих документів не брала безпосередню участь у заходах і така інформація не завірена печаткою військової частини. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачає можливості надання статусу родинам осіб, які залучалися до надання гуманітарної допомоги і не брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України (а.с. 50).
Таким чином, у заявниці були відсутні необхідні відомості (документи), які є підставами надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України у відповідності до пп. 1 п. 4 Порядку № 740, і уповноваженим органом у порядку ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» такі не витребовувалися. Інформації, наданій релігійною організацією про загибель чоловіка заявниці відповідний орган дав свою оцінку. Також командиром військової частини НОМЕР_1 НГУ вже було висловлено щодо відсутності інформації про отримання волонтерської допомоги від вказаної особи та про його загибель.
Розглядаючи вказане питання в судовому порядку, суд першої інстанції взяв до уваги, що матеріалами справи, зокрема, документами Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української Церкви Християн Віри Євангельської», Релігійної організації «Релігійна організація (помісна церква) християн віри євангельської «Свята трійця», поясненнями представників територіальної громади, свідченнями окремих осіб із жителів відповідного населеного пункту підтверджується, що ОСОБА_2 дійсно був діючим волонтером від Української церкви християн віри євангельської в Харківській області та брав участь у добровільному християнському волонтерському загоні гуманітарної допомоги, надаючи послуги з доставки населенню їжі, пального, медикаментів, предметів першої необхідності у с. Пришиб Ізюмського району Харківської області, допомозі у вивезенні окремих людей із с. Пришиб у безпечніші населені пункти.
Суд не применшує значення діяльності вказаної особи по наданні гуманітарної допомоги населенню.
Однак, наданими доказами не підтверджується його приналежність до осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність), та загинули внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), одержаних під час безпосередньої участі у таких заходах, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Заявницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_2 волонтерської допомоги Збройним Силам України, зокрема, як нею стверджувалося, військовій частині НОМЕР_1 НГУ.
Тому судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви про встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснював добровільну волонтерську діяльність, спрямовану на забезпечення потреб Збройних Сил України, а також на захист безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України під час дії воєнного стану, під час виконання якої загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пришиб Ізюмського району Харківської області.
Щодо доводів апелянта про те, що суд безпідставно поклав в основу рішення відповідь військової частини НОМЕР_1 НГУ та фактично визначив акти приймання-передачі єдиним належним доказом надання волонтерської допомоги, хоча Порядок № 740 передбачає можливість підтвердження відповідних обставин рішенням суду у разі відсутності таких документів, то такі є безпідставними. Судом досліджувалися надані заявницею докази. Однак, інших належних та допустимих доказів надання ОСОБА_2 волонтерської допомоги військовій частині матеріли справи не містять.
Докази, на які посилається апелянт, зокрема: посвідчення волонтера, довідки релігійної організації та органу місцевого самоврядування, письмові свідчення місцевих мешканців, наказ про створення добровільного християнського волонтерського загону, а також докази щодо евакуації цивільного населення, надання допомоги постраждалим, гуманітарної допомоги та допомоги військовослужбовцям у зоні бойових дій, судом досліджено. Такі дійсно свідчать про провадження померлим волонтерської діяльності від Релігійної організації «Харківське обласне об`єднання Української церкви Християн віри євангельської». Однак не доводять зв`язку із Силами оборони України та участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.
Окремі свідчення громадян та релігійної організації про здійснення ОСОБА_2 допомоги військовослужбовцям не підтверджують систематичності, конкретизації та підставності такої.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 здійснював волонтерську діяльність як священнослужитель та волонтер добровільного християнського волонтерського загону з надання гуманітарної (благодійної) допомоги, а також був залучений до гуманітарної та волонтерської діяльності, яка здійснювалася відповідно до Договору про партнерство між міжнародною благодійною організацією Samaritan’s Purse International Relief та партнером – Релігійною організацією «Помісна церква християн віри євангельської «Свята трійця», у межах якого проводилися «доставка продовольчих товарів до осіб, на чиї життя вплинув конфлікт в Україні». Надання допомоги військовослужбовцям не підтверджується такими напрямами його діяльності. Доказів іншого суду не представлено.
А твердження апелянтки, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам та показанням свідків, які підтверджують здійснення ОСОБА_2 добровільної волонтерської діяльності із забезпечення національної безпеки і оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в умовах дії воєнного стану, є безпідставними.
Також доводи апеляційної скарги про те, що гуманітарна допомога, евакуація цивільного населення та забезпечення життєво необхідних потреб осіб у зоні бойових дій за своєю правовою природою є формами волонтерської діяльності, спрямованої на захист безпеки населення та інтересів держави, не спростовують вказаних висновкові суду, не свідчать про неправильне застосування положення статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та поняття волонтерської діяльності, та не доводять, що суд безпідставно відокремив гуманітарну допомогу релігійної організації від заходів із захисту безпеки населення.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що ОСОБА_2 здійснював добровільну волонтерську діяльність, спрямовану на забезпечення потреб Збройних Сил України, а також на захист безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України під час дії воєнного стану, під час виконання якої загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пришиб Ізюмського району Харківської області.
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду також не спростовують, а фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2026 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:  О.О. Томин
Судді:  В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.