ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
21 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №589/5341/24 
Номер провадження 22-ц/816/1890/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Щербаченко М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
в присутності – представника відповідачки Тальчук П.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тальчук Поліни Іллівни на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2025 року, ухваленого в м. Шостка у складі судді Прачук О.В., у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, 

в с т а н о в и в:

19 листопада 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ЄАПБ») звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 20 січня 2024 року між відповідачкою та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено кредитний договір № 18066-01/2024 в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідачки. 24 червня 2024 року ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» за договором факторингу № 24062024 відступило право вимоги позивачу, зокрема щодо заборгованості відповідачки у сумі 23287,50 грн.
16 лютого 2024 року між відповідачкою та ТОВ «МАНІФОЮ» укладено договір позики № 6945958. 11 січня 2024 року ТОВ «МАНІФОЮ» за договором факторингу № 11-01/2024 відступило право вимоги позивачу, у тому числі щодо боргу відповідачки в сумі 10 314,00 грн.
07 січня 2024 року між відповідачкою та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено кредитний договір № 08544-01/2024. 20 червня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу № 20062024, за умовами якого відступлено право вимоги до відповідачки, у тому числі заборгованості в сумі 17 662,50 грн.
25 лютого 2024 року між відповідачкою та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено кредитний договір № 42219-02/2024. 19 вересня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу № 19092024, відповідно до якого відступлено право вимоги до відповідачки у сумі 29100,00 грн.
16 січня 2024 року між відповідачкою та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено договір позики № 2561814, а також 23 лютого 2024 року між тими ж сторонами укладено договір позики № 79799841. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та позивачем укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого відступлено право вимоги до боржників, у тому числі до відповідачки, на суму 36 800,00 грн та 39 600,00 грн відповідно.
Посилаючись на те, що відповідачка не виконує зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості за наведеними договорами, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь 156764,00 грн заборгованості за кредитними договорами та судові витрати в сумі 3028,00 грн.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за кредитними договорами в розмірі 73005 грн 00 коп. та суму сплаченого при подачі позову судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1410 грн 14 коп., загалом визначивши до стягнення 74415 грн 14 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідачки подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати, ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за договорами № 18006-01/2024 від 20 січня 2024 року, № 6945958 від 16 лютого 2024 року, № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року, № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року, № 79799841 від 23 грудня 2024 року та № 2561814 від 16 січня 2024 року, проте матеріали справи не містять належних доказів погодження умов кредитування, факту видачі кредитних коштів та оригінальних реєстрів боржників за всіма зазначеними договорами.
Крім того, позивач не набув права вимоги за договорами № 6945958 від 16 лютого 2024 року, № 79799841 від 23 грудня 2024 року та № 2561814 від 16 січня 2024 року, оскільки відповідні договори факторингу були укладені раніше, ніж виникли зобов`язання за цими договорами, а предмет відступлення не був належним чином індивідуалізований.
Щодо договорів № 18006-01/2024 від 20 січня 2024 року, № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року та № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року, у матеріалах справи відсутні докази належного підписання договорів відповідачкою, а також відсутні докази перерахування кредитних коштів.
Надані позивачем розрахунки заборгованості не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, як того вимагає законодавство України, а заявлені відсотки не підтверджені належними доказами погодження умов їх нарахування та суперечать принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Оскільки позивач не довів факту отримання відповідачкою кредитних коштів та користування ними, відсутні правові підстави для стягнення як основного боргу, так і відсотків та інших платежів.
Обов`язок доказування покладений на позивача, однак належних та допустимих доказів ним не надано. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перехід права грошової вимоги за всіма договорами позики/кредиту, що в свою чергу свідчить про відсутність такого права вимоги у позивача, то слід дійти висновку, що в позові слід відмовити повністю.
10 квітня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд у задоволені апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду залишити без змін. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що кредитні договори були укладені в електронній формі та підписані відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що підтверджено належними та допустимими доказами. Позивачем долучено до матеріалів справи детальні розрахунки заборгованості та докази перерахування коштів за укладеними договорами, які містять інформацію про часткове проведення оплат, що є підтвердженням визнання відповідачкою заборгованості за кредитним договором. Також позивачем долучено до позовної заяви всі необхідні документи, що підтверджують перехід права вимоги за кредитним договором.
В судовому засіданні представник відповідачки підтримала апеляційну скаргу.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам законодавства, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 18066-01/2024 (далі - кредитний договір № 18006-01/2024), за умовами якого відповідачці надається кредит у сумі 8100 грн строком на 100 днів зі сплатою 2,50 % на день.
Відповідно до п. 1.6 розділу 1 Кредитного договору, кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки №4249-51хх-хххх-4439 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами (т.І, а.с.12-14).
24 червня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 24062024, за яким відбулося відступлення права вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором (т.І, а.с.18-19).
Згідно з витягом з Реєстру боржників від 30 липня 2024 року до договору факторингу № 24062024 від 24 червня 2024 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 23287,50 грн, з яких 8100,00 грн — основний борг, 15187,50 грн — відсотки (т.І, а.с.21). 
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 18066-01/2024 від 20 січня 2024 року за період з 24 червня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 23287 грн 50 коп., яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 8100,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 15187,50 грн (т. І, а.с. 22).
16 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІФОЮ» укладено Договір позики № 6945958 (далі - Договір позики № 6945958), за умовами якого відповідачці передано кредитні кошти у сумі 2400,00 грн строком на 80 днів зі сплатою процентів в розмірі 2,50 % на день.
Відповідно до п. 2.5 розділу 2 договору позики, позика надається Позичальнику в день підписання сторонами Договору позики шляхом безготівкового перерахування на рахунок Позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) НОМЕР_1 , зареєстрованого Позичальником для цієї цілі в Особистому кабінеті (т. І, а.с.26-30).
11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11-01/2024, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача (т. І, а.с.36-38). 
Згідно з витягом з Реєстру боржників № 6 від 21 серпня 2024 року до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 10314,00 грн, з яких: 2400,00 грн — основний борг, 4488,00 грн — відсотки, 3426,00 грн — проценти на прострочену позику (т. І, а.с.41).
Згідно розрахунку заборгованості за Договором позики № 6945958 від 16 лютого 2024 року за період з 21 серпня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 10314,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2400,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 7914,00 грн (т. І, а.с. 42).
07 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено Договір про надання фінансового кредиту № 08544-01/2024, за умовами якого товариство надає фінансовий кредит відповідачці у сумі 9700,00 грн строком на 120 днів зі сплатою процентної ставки в розмірі 2,50 % на день.
Відповідно до п. 1.6 розділу 1 цього договору, кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № 4149 51хх хххх4515 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами (т. І, а.с.49-51).
19 вересня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19092024, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідачки (т.І, а.с.53-55). 
Згідно з витягом з Реєстру боржників від 19 вересня 2024 рокудо договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 29100,00 грн, з яких: 9700,00 грн — основний борг, 19400,00 грн — відсотки (т.І, а.с.57). 
Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року за період з 19 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 29100,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 9700,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 19400,00 грн (т. І, а.с. 58).
25 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено кредитний договір № 42219-02/2024 (далі - кредитний договір № 42219-02/2024), за умовами якого відповідачці надається кредит у сумі 4500,00 грн строком на 120 днів зі сплатою процентів за ставкою в розмірі 2,50 % на день.
Відповідно до п. 1.6 розділу 1 Кредитного договору, кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № 4149 50хх хххх5638 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами (т. І, а.с.59-61).
20 червня 2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20062024, за яким відбулося відступлення права вимоги до відповідачка за вказаним кредитним договором (т.І, а.с.65-67).
Згідно з витягом з Реєстру боржників від 20 червня 2024 року до договору факторингу № № 20062024 від 20 червня 2024 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 17662,50 грн, з яких: 4500,00 грн — основний борг, 13162,50 грн — відсотки (т.І, а.с.69). 
Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року за період з 20 червня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 17662,50 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 4500,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 13162,50 грн (т. І, а.с. 70).
23 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено договір позики на умовах повернення позики в кінці строку позики № 79799841 (далі - договір позики № 79799841),за умовами якого відповідачці передаються грошові кошти у сумі 9900 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів за фіксованою ставкою 2,50 % на день. 
Відповідно до п. 1 договору позики, Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі-позику),на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (т.І, а.с.73-75).
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, за яким відбулося відступлення права вимоги позивачу до відповідачки за вказаним кредитним договором (т. І, а.с.77-78). 
Згідно з витягом з Реєстру боржників № 27 від 19 липня 2024 року, до договору факторингу № № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 39 600,00 грн, з яких: 9 900,00 грн — основний борг, 29 700,00 грн — відсотки (т. І, а.с.82).
Згідно розрахунку заборгованості за договором позики № 79799841від 23 лютого 2024 року за період з 19 липня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 39600,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 9900,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 29700,00 грн (т. І, а.с. 83).
16 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладено договір позики № 2561814 (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) (далі - договір позики № 2561814), за умовами якого відповідачці передано грошові кошти у сумі 8000,00 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів за фіксованою процентною ставкою 3,00% на день. 
Відповідно до п. 1 договору позики, Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі-позику), на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок Позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (т. І, а.с. 84-86).
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за вказаним договором позики (т.І, а.с.77-78).
Згідно з витягом з Реєстру боржників № 28 від 25 липня 2024 року, до договору факторингу № № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, позивач набув право вимоги до відповідачки у сумі 36 800,00 грн, з яких: 8 000,00 грн — основний борг, 28 800,00 грн — відсотки (т.І, а.с.90).
Згідно розрахунку заборгованості за договором позики № 2561814 від 16 січня 2024 року за період з 25 липня 2024 року по 30 вересня 2024 року заборгованість складає 36800,00 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 8000,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 28800,00 грн (т. І, а.с. 83).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання з погашення заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості. При вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд розрахував заборгованість за укладеними між сторонами договорами, виходячи з встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1%.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до матеріалів справи, між TOB «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та відповідачкою укладено кредитний договір № 18006-01/2024 від 20 січня 2024 року. Договір підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором W5218, про що свідчить Розділ 2 Кредитного договору.
Між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та відповідачкою укладено кредитний договір № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року. Договір підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором W2794, про що свідчить Розділ 2 Кредитного договору.
Між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та відповідачкою укладено кредитний договір № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року. Договір підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором W6827, про шо свідчить Розділ 2 Кредитного договору.
Між TOB «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачкою укладено договір позики № 2561814 від 16 січня 2024 року. Договір позики підписано електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) iAYwGOOloW, про що свідчить п. 22, п.30 Договору позики.
Між TOB «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачкою укладено договір позики № 79799841 від 23 лютого 2024 року. Договір позики підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) L0072, про що свідчить п. 21, п.29 Договору позики.
Між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачкою укладено Договір позики № 6945958 від 16 лютого 2024 року. Кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора і був надісланий на мобільний номер телефону відповідача, про що свідчить, розділ 9 Кредитного договору.
За встановленими у цій справі обставинами кредитні договори між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронних підписів. При цьому через особистий кабінет на вебсайті позичальника подано заявку на отримання кредиту від імені відповідачки та підтверджено умови отримання кредитів шляхом акцепту. Доступ до особистого кабінету здійснюється позичальником після авторизації шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається кредитодавцем позичальнику в СМС-повідомлення або надається шляхом дзвінку на номер телефону, який вказаний позичальником на веб-сайті кредитодавця і який має юридичне значення ідентифікації позичальника у розумінні положень ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Кредитні договори містять інформацію про номери телефону позичальника, зокрема НОМЕР_2 . Саме цей номер телефону відповідачка зазначила як контактний номер у відзиві на позовну заяву (т. І а.с. 140), клопотаннях про відкладення розгляду справи (т. І а.с. 223, 245), додаткових поясненнях (т. І а.с. 228-236), що дає підстави вважати, що на цей номер телефону відповідачці надсилалися СМС-повідомлення або дзвонки з інформацією про одноразовий ідентифікатор.
Отже надіслані у зазначений спосіб одноразові ідентифікатори було використано для підтвердження підписання договорів.
Кредитні договори містять інформацію про місце проживання відповідачки, яка співпадає з її зареєстрованим місцем проживання, реквізити ідентифікаційного податкового номеру, що також дає підстави вважати, що без зазначення таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом, неможливо ідентифікувати особу позичальника. Будь-яких доказів, які б вказували на укладення кредитних договорів іншими особами від імені відповідачки, суду не надано.
До того ж в оспорюваних договорах зазначено номер електронного платіжного засобу з маскою, який очевидно може бути надано саме відповідачкою, зважаючи на те, що така інформація у відповідності з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від відповідачки або за її згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).
На виконання ували Сумського апеляційного суду АТ «Райффайзен Банк» за листом від 15 травня 2026 року № 81-15-9/8287-БТ надано інформацію про належність відповідачці карткових рахунків за банківськими кредитними картками № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_4 .
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зазначені договори підписані відповідачкою за допомогою одноразових ідентифікаторів, що підтверджує укладання між сторонами правочинів.
Встановивши, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання за договорами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача виникло право вимагати повернення суми заборгованості за кредитними договорами № 18006-01/2024 від 20 січня 2024 року, № 6945958 від 16 лютого 2024 року, № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року, № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року, № 79799841 від 23 грудня 2024 року та № 2561814 від 16 січня 2024 року.
Щодо доводів апелянта про надання до матеріалів справи паперових копій електронних доказів без надання їх оригіналів, що, на думку апелянта, унеможливлює перевірку їх достовірності, апеляційний суд зазначає таке.
На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Частинами першою та другою статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація - це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Аналогічні процесуальні положення закріплені у частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (див.: постанову Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для того, щоб його змінювати.
Відповідачкою не зазначено обставин, які б вказували на те, що наявні в матеріалах справи паперові копії електронного договору має розбіжності з оригіналами, що ставило б під сумнів відповідність електронного доказу його оригіналу.
Доводи апеляційної скарги відповідачки про недоведеність надання кредитними установами кредитних коштів є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні копії інформаційних довідок ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 28 травня 2025 року про переказ кредитних коштів на відповідні карткові рахунки Відповідачки.
Зазначені довідки містять відомості про перерахування коштів за договорами, зокрема №08544-01/2024, №42219-02/2024, №6945958 та №18006-01/2024, на карткові рахунки, що належать Відповідачці (т.І, а.с. 195-зворот, 197-зворот,198-зворот, а.с.205).
Переказ коштів відповідачці підтверджується також повідомленням АТ «Райффайзен Банк» за листом від 15 травня 2026 року № 81-15-9/8287-БТ, наданим на виконання ухвали Сумського апеляційного суду від 05 травня 2026 року, до якого надано виписку про руху коштів, зі змісту яких встановлено зарахування на належні відповідачці карткові рахунки коштів, зокрема, 07 січня 2024 року в розмірі 9700,00 грн, 16 січня 2024 року – 8000,00 грн, 20 січня 2024 року - 8100,00 грн, 16 лютого 2024 року – 2400,00 грн, 23 лютого 2024 року – 9900,00 грн., 25 лютого 2024 року – 4500,00 грн. Такий розмір грошових коштів співпадає з зазначеними у кредитних договорах розмірах кредитних коштів.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування цих обставин, наприклад докази отримання грошових коштів відповідачкою від інших суб`єктів, ніж кредитні установи, які є кредитодавцями за спірними кредитними договорами, відповідачкою не надано. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки не заперечувала факт отримання зазначених грошових коштів відповідачкою.
Таким чином, наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт отримання відповідачкою кредитних коштів та їх зарахування на її рахунки, що свідчить про фактичне виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за кредитними договорами.
Зазначені документи свідчать про фактичне отримання відповідачкою кредитних коштів та їх зарахування на належні їй рахунки, що підтверджує виконання кредитодавцями своїх зобов`язань за відповідними договорами.
Крім того, позивачем до матеріалів справи надано розрахунки заборгованості за кредитними договорами, укладеними Відповідачкою з первісними кредиторами, а саме: №08544-01/2024 від 07 січня 2024 року, №42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року, №6945958 від 16 лютого 2024 року, №2561814 від 16 січня 2024 року, №79799841 від 23 грудня 2024 року та №18006-01/2024 від 20 січня 2024 року (а.с.193-194, 196, 198, 199-200, 201-зворот-202).
Відповідачкою наведені розрахунки заборгованості не спростовані, контррозрахунок заборгованості не надано.
Таким чином, розрахунки заборгованості, подані позивачем, є належними та допустимими доказами у справі та підтверджують заявлені вимоги, зокрема з урахуванням вищевказаних розрахунків за кредитними договорами.
Натомість відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано факту отримання грошових коштів, хоча обов`язок доказування відповідних обставин покладається на сторону, яка їх заперечує.
Крім того, у матеріалах справи містяться копії кредитних договорів, підписані відповідачкою за допомогою одноразових ідентифікаторів, що свідчить про погодження сторонами істотних умов кредитування, включаючи порядок отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення договірних зобов`язань.
Також підтверджено факт отримання відповідачкою кредитних коштів, при цьому відсутні докази їх повернення.
Доводи відповідачки про те, що позивач не набув права вимоги до неї за договорами № 6945958 від 16 лютого 2024 року, № 79799841 від 23 грудня 2024 року та № 2561814 від 16 січня 2024 року, з підстав укладення договорів факторингу раніше виникнення відповідних зобов`язань, є безпідставними, а тому не приймаються колегією суддів, зважаючи на наступні обставини.
Згідно висновку, зазначеного в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України).
Верховний Суд зауважив, що:
допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) зазначено, що:
«58. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.
59. Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
60. Як уже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
61. Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону про фінансові послуги), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
62. При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
63. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит).
64. Натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 Цивільного кодексу України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 Цивільного кодексу України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
65. Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
66. Виходячи з цього правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106))».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у cправі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) зазначено:
«75. У свою чергу абзац 1 частини першої статті 632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
76. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що право вимоги, яка відступається (продається), може мати так звану номінальну вартість та реальну вартість.
77. Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.
78. Реальна вартість права вимоги, як і будь-якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, а саме попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема, через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а в процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.
79. Реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від низки обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.
80. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)).
81. Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.
82. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).
83. Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Як встановлено з матеріалів справи, 11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до умов якого визначено, що за цим Договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта(ціна продажу), а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (п.1.1). 
Перелік Боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до Боржників, сума грошових коштів та інші дані визначені в реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною договору (т.І, а.с.36-38).
21 серпня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено Додаткову угоду до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року (т. І, а.с.39).
Надана копія договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «МАНІФОЮ», до фактора, ТОВ «ЄАПБ», у тому числі до ОСОБА_1 . 
Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи Витягом з Реєстру боржників № 6 від 21 серпня 2024 року, відповідно до якого до ТОВ «ЄАПБ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 6945958 на загальну суму 10314, 00 грн (т.І, а.с. 41, 207 зворот).
З огляду на рамковий характер договору факторингу сторони вправі формувати кілька реєстрів протягом строку його дії, у тому числі щодо вимог, які виникли після його укладення.
Отже, реєстр боржників не є разовим документом, а включення боржника до нього підтверджує перехід права вимоги до фактора.
Право вимоги за договором позики № 6945958 від 16 лютого 2024 року перейшло до ТОВ «ЄАПБ» 21 серпня 2024 року, відповідно до підписаного сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників № 6 (т.І, а.с. 40).
Підписанням акту прийому-передачі реєстру боржників № 6 від 21 серпня 2024 року Сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі.
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14-06/2024, відповідно до умов якого за цим Договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта(ціна продажу), а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
Перелік Боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до Боржників, сума грошових коштів та інші дані визначені в реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком №1 та є невід`ємною частиною договору (п.1.1.договору факторингу) (т. І, а.с.77-78).
28 липня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено Додаткову угоду № 2 до договору факторингу № № 14-06/2024 від 14 червня 2024 року, згідно якої внесено зміни до п.1.3 щодо зобов`язань Клієнта повідомити боржника про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних Фактору (т. І, а.с.79).
19 липня 2024 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ЄАПБ» укладено Додаткову угоду № 31 до договору факторингу № № 14-06/2024 від 14 червня 2024 року (т. І, а.с.80) та 25 липня 2024 року - Додаткову угоду № 32 до цього договору (т. І, а.с.88).
Надана копія договору факторингу № 14-06/2024 від 14 червня 2021 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», до фактора, ТОВ «ЄАПБ», у тому числі до ОСОБА_1 на загальну суму 36900 грн. та 36800 грн. відповідно. 
Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи витягом з реєстру боржників № 27 від 14 червня 2021 року, відповідно до якого до ТОВ «ЄАПБ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 79799841 на суму 39600 грн (т. І, а.с. 82, 210 зворот) та витягом з реєстру боржників № 28 від 14 червня 2021 року, відповідно до якого до ТОВ «ЄАПБ» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 2561814 на суму 36800 грн. (т. І а.с.82, 90, 209 зворот).
Тобто, Реєстр не є разовим документом, оскільки Договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності Сторін.
Право вимоги за договором позики № 79799841 від 23 лютого 2024 року перейшло до ТОВ «ЄАПБ» - 19 липня 2024 року, відповідно до підписаного сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників № 27 (т. І, а.с. 81).
Право вимоги за договором позики № 2561814 від 16 січня 2024 року перейшло до ТОВ «ЄАПБ» - 25 липня 2024 року, відповідно до підписаного сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників № 28 (т. І, а.с. 89).
Підписанням актів прийому-передачі реєстру боржників № 27 від 19 липня 2024 року та № 28 від 25 липня 2024 року сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі.
Позивачем також надано докази сплати ціни продажу факторами відповідними клієнтами за договорами факторингу, зокрема платіжна інструкція від 23 вересня 2024 року №455 щодо оплати за відсуплення права вимоги згідно Договору факторингу № 19092024 від 19 вересня 2024 року на суму 5140320, 22 грн (т. І, а.с. 206),
платіжна інструкція від 26 червня 2024 року № 21517 щодо оплати за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № 20062024 від 20 червня 2024 року на суму 4377213,14 грн (т.І, а.с. 207),
платіжна інструкція від 21 серпня 2024 року № 410 щодо оплати за відступлення права вимоги згідно ДУ№ 7 від 01 серпня 2024 року до Договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року на суму 767986, 50 грн (т. І, а.с.208 ).
платіжна інструкція від 27 червня 2024 року № 341щодо оплати за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу № 24062024 від 24 червня 2024 року на суму 3104716, 12 грн (т.І, а.с. 209, 212),
платіжна інструкція від 30 липня 2024 року № 380 щодо оплати за відступлення права вимоги згідно Додаткової угоди № 32 від 25 липня 2024 року до Договору факторингу № 14/06/2024 від 14 червня 2024 року на суму 2596311, 93 грн (т. І, а.с. 210),
платіжна інструкція від 26 липня 2024 року № 374 щодо оплати за відступлення права вимоги згідно Додаткової Угоди № 31 від 19 липня 2024 року до Договору факторингу № 14/06/2024 від 14 червня 2024 року на суму 3295279, 05 грн (т. І, а.с.211 ).
Колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем договори факторингу, акти прийому-передачі реєстру боржників та витяги з реєстрів боржників є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність нарахування відсотків нормам діючого законодавства, колегія суддів приходить до такого висновку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування положень пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону України від 22 листопада 2023 року № 3498-ІХ, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Кредитні договори № 08544-01/2024 від 07 січня 2024 року, № 2561814 від 16 січня 2024 року, № 18006-01/2024 від 20 січня 2024 року, договір позики № 79799841 від 23 лютого 2024 року, № 42219-02/2024 від 25 лютого 2024 року, а також договір позики № 6945958 від 16 лютого 2024 року укладені після набрання чинності відповідними змінами до законодавства.
Зазначеною нормою встановлено тимчасове законодавче обмеження максимального розміру денної процентної ставки за споживчими кредитами, що має імперативний характер та підлягає обов`язковому застосуванню до правовідносин сторін у період її дії, незалежно від умов договору.
Відповідно, умови зазначених договорів у частині визначення розміру процентної ставки, які перевищують встановлені законом граничні показники, обґрунтовано визнані такими, що не відповідають вимогам закону, а тому не підлягають застосуванню при визначенні розміру заборгованості.
Тому суд першої інстанції правильно здійснив розрахунок заборгованості за укладеними між первісними кредиторами та відповідачкою договорами, виходячи з максимальної денної процентної ставки у розмірі 1 %, що відповідає вимогам закону.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволення позову, визначивши до стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 73005,00 грн, що складається з 42600,00 грн — заборгованість за тілом кредиту та 30405,00 грн — заборгованість за відсотками.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення 3 426,00 грн процентів на прострочену позику за договором позики № 6945958 від 16 лютого 2024 року.
Таким чином доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині судового рішення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення у цій справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про задоволення заявлених вимог позову.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тальчук Поліни Іллівни залишити без задоволення, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 22 травня 2026 року.
Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: О. І. Собина 

М. В. Щербаченко