Справа № 211/13970/25
Провадження № 2/211/2119/26

Р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді – Ткаченко С.В.,
за участю секретаря судового засідання – Бодрухіній Є.А.,
у відсутність учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кривому Розі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, Головне управління Національної гвардії України, про встановлення факту перебування особи на утриманні,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 03 грудня 2025 року звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та Військової частини НОМЕР_1 , де просить суд встановити факт перебування на його утриманні неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись про фактичне утримання дитини та запис відомостей про батька дитини на підставі ст. 135 СК України. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про перебування його на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та перебування з 07 червня 2016 року у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від попереднього шлюбу його дружина має неповнолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , який фактично з моменту одруження з відповідачкою ОСОБА_2 перебуває на його повному утриманні, він відноситься до нього як до рідного сина, оскільки відомості про батька дитини записані на підставі ст. 135 СК України. Позивач у справі має посвідчення багатодітної родини, тому з метою звільнення від військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок т військову службу», позивач просить вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 01 червня 2026 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду ii noo?.
У судове засідання сторони та представники третіх осіб не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України.
Представник позивача адвокат Морозов В.Ю. згідно поданої до суду заяви просить розгляд справи проводити за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає.
Відповідач ОСОБА_2 просить розгляд справи проводити за її відсутності, вимоги позову визнає.
Представник Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_6 звернувся до суду з відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено про наявність кримінального провадження № 62024170020006983 відносно позивача за частиною 4 статті 408 КК України, надання 18 серпня 2025 року позивачем слідчому письмової згоди на продовження військової служби в порядку ч. 5 статті 401 КК України та відсутність процесуального рішення суду щодо розгляду питання про звільнення вказаного військовослужбовця від кримінальної відповідальності. Тому подану позовну заяву слід розцінювати як намагання уникнути заявником від обов`язку подальшого проходження військової служби під час воєнного стану. Звернуто увагу на вік дитини та досягнення повноліття менше ніж через 7 місяців, а тому саме за цим фактором спливаючого часу у позивача виникне підстава для звільнення від військової служби. З посиланням на відповідну судову практику в цій частині, просить відмовити у задоволенні вимог.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, позивач ОСОБА_1 з 07 червня 2016 року перебуває з відповідачкою ОСОБА_7  у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно акту обстеження умов проживання позивача, разом з ним, дружиною та їх спільними дітьми проживає неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить установити факт виховання та утримання ним пасинка – дитини його дружини від попереднього шлюбу, з якою у позивача є двоє спільних дітей.
Метою встановлення зазначеного факту заявник визначив можливість звільнення його від військової служби у разі перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини (стаття 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав біологічного батька обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) та у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23 (провадження № 61-5903св24), від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23 (провадження № 61-14070св23).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України). 
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Так, згідно свідоцтва про народження неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 03 вересня 2015 року, де його батьками зазначено ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
У якості доказу на підтвердження відсутності батька неповнолітнього ОСОБА_3 , стороною позивача надано копію рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року у справі № 211/421/15-ц, яким виключено з актового запису про народження № 706 від 27 серпня 2008 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька ОСОБА_13 .
Однак позивач у тексті позовної заяви посилається на вказівку відомостей про батька неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 135 СК України – не надаючи відомостей на підтвердження заявлених вимог, а саме витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження дитини станом на дату подання позову до суду, з відповідним записом відомостей про батька на підставі ст. 135 СК України, що ставить під сумнів викладені у тексті позовної заяви обставини з огляду на давність наданих письмових доказів (2015 рік), а доводи суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Суд також враховує правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 23 червня 2026 року у справі № 725/5895/25 (провадження № 61-5079св26), з подібних правовідносин, відповідно до якого приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 рокуу справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Ураховуючи наведене, колегія суддів у справі № 725/5895/25 погодилася з висновками суду апеляційної інстанції про те, що заявлені позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком у справі, що переглядається в касаційному порядку, фактично пред`явлено військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17 червня 2026 року у справі № 725/9150/25 (провадження № 61-3419св26), від 10 червня 2026 року у справі № 725/8242/25 (провадження № 61-4818св26), від 01 червня 2026 року у справі № 725/5985/25 (провадження № 61-5194св26), від 20 травня 2026 року у справі № 725/6080/25 (провадження № 61-4800св26).
Тому враховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, Головне управління Національної гвардії України, про встановлення факту перебування особи на утриманні – повністю.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя:	    	С. В. Ткаченко