Справа № 487/1244/26 
Провадження № 1-кп/487/456/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Миколаєва кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12026152030000024 від 09.01.2026 за обвинуваченням: 
ОСОБА_3 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Ротмістрівка, Смілянського району, Черкаської області, українка, громадянка України, не одружена, маюча на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , маюча повну загальну середнюосвіту, офіційно непрацевлаштована, раніше не судима, фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7 
обвинуваченої - ОСОБА_3 

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним:

24.02.2022 указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває дотепер.
Будучи обізнаною про введення на території України воєнного стану, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 вчинила умисний, корисливий, тяжкий злочин при наступних обставинах.
Так, 16.12.2025 року близько 20:00 годин, більш точного часу під час проведеного досудового розслідування встановити не представилось можливим, ОСОБА_3 перебувала біля магазину «Калина», що розташований за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Погранична, буд. 72, де вона побачила на столі біля магазину мобільний телефон марки «Samsung» серії «Galaxy F35 5G», темно-синього кольору належний потерпілому 
ОСОБА_8 подальшому, ОСОБА_3 , усвідомлюючи що власник зазначеного мобільного телефону може повернутись з метою поновлення свого права володіння, маючи можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна, діючи умисно, реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно- небезпечних наслідків, таємно, шляхом вільного доступу, викрала мобільний телефон марки «Samsung» серії «Galaxy F35 5G» ІМЕН : НОМЕР_1 , ІМЕТ2: НОМЕР_2 , темно-синього кольору, вартістю 8512,50 гривень, з сім-картою оператора зв`язку «Водафон» НОМЕР_3 (матеріальної цінності для потерпілого не представляє).
В подальшому ОСОБА_3 утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, та розпорядилась викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 8512,50 гривень.
Вказані дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.4 ст. 185 КК України, тобто як таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку. 

Докази на підтвердження встановлених судом обставин:

Показання обвинуваченої ОСОБА_3 яка безпосередньо при допиті під час судового розгляду вину в інкримінованому їй злочині визнала в повному обсязі та підтвердила обставини викладені в обвинувальному акті.
За згодою обвинуваченої та інших учасників судового провадження, суд в силу ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільними дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом з`ясовано, що обвинувачена ОСОБА_3 правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності її позиції не має, а також їй роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є пояснення обвинуваченої ОСОБА_3 та наданими прокурором матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_3 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні доведена повністю, і дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
За положеннями ст. 9 Конституції України, ч. 2 ст. 8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.
Згідно ч. 1 ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Згідно ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Частиною 2 ст. 24 КК України передбачено, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Відповідно до пунктів 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, предметом злочинів проти власності є майно,яке має певну вартість і є чужим для винної особи; крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 63 КК України, покарання увиді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною КК України.
За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише уразі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 КК України.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів(ст.12КК України),а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікуваннявід суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним
Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченим покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи кожного обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету - покарання і стримування від вчинення нових злочинів. 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено законом до категорії тяжких злочинів.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченої, визнання провини.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченій, суд враховує вимоги пунктів 1 та 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених нею кримінальних правопорушень та особу обвинуваченої то, що вона раніше не судима, за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у Комунальному некомерційному підприємстві "Миколаївського обласного центру психічного здоров`я" Миколаївської обласної ради не перебуває.
З урахуванням декількох обставин, які пом`якшують відповідальність обвинуваченого, визнання провини, щире каяття, суд вважає за можливе виправлення засудженого без застосування до обвинуваченого покарання у вигляді позбавлення волі, та застосувати відносно нього положення ст. 75 КК України, призначивши йому покарання з випробовувальним терміном, та з застосуванням п.п. 1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України.
На думку суду застосування саме такого виду та міри основного покарання відповідатиме меті кримінального покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого та запобігатиме вчиненню нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 3565,60 грн., 
Долю речових доказів вирішити на підставі 100 КК України.
Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України , суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3  визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України і призначити їй покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 від відбуття покарання звільнити з випробовувальним терміном строком на 1 рік.
Застосувати до обвинуваченої  ОСОБА_3 вимоги п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 3565,60 грн.
Речовий доказ, а саме мобільний телефон марки «Sumsung», моделі «Galaxy A35 5G», із розміром пам`яті - 8Gb та 256Gb, який упакований до сейф пакету ICR0076174 - повернути потерпілому.
Речовий доказ, а саме сім-карту оператору зв`язку «Водафон», який упакований до сейф пакету ICR0076168 - залишити в матеріалах кримінального провадження.
На вирок учасниками кримінального провадження може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.
Суддя: ОСОБА_1