Єдиний унікальний номер 205/3334/25
Номер провадження2/205/134/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді - Терещенко Т.П., 
за участю секретаря судового засідання – Данчула К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працює в КП «Дніпроводоканал» ДМР з 1992 року. У 2004 році їй на сім`ю з 3-х осіб, а саме на: неї, її чоловіка - ОСОБА_2 та доньки - ОСОБА_3 була виділена 2-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 27,3 кв.м, загальною площею 44,7 кв.м. Зазначає, що ордер не видавався, і між підприємством та нею було укладено договір найму житлового приміщення №33 від 27 вересня 2004 року строком на 1 рік, і далі №б/н від 01 вересня 2005 року строком на 10 років з правом пролонгації або оформлення у власність після спливу 10 років. Вищевказана квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 06 липня 2004 року сторонньою організацією в рахунок «пайової участі» та поставлена на баланс КП «Дніпроводоканал». В 2008 році рішенням адміністрації і профспілкового комітету №50 від 07 листопада 2008 року зазначена вище квартира була закріплена за нею і її сім`єю (чоловік, донька), та її знято з квартирного обліку. 16 листопада 2016 року вона звернулась із заявою до керівництва підприємства про надання дозволу на отримання квартири у власність та від підприємства на адресу Дніпровської міської ради було направлено клопотання про зміну правового статусу житла, на яке Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради надав відмову з посиланням на те, що квартира не була включена підприємством до службового житлового фонду і відсутність, зокрема, ордеру. На клопотання підприємства щодо надання квартири для постійного проживання Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради надав відмову з посиланням на те, що квартира не є вільною, оскільки в ній проживає її сім`я. На підставі викладеного вона звернулись до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
14 березня 2025 року ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра відкрито провадження в справі у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 10 квітня 2025 року задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справу співвідповідача - Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.
Представником відповідача КП «Дніпроводоканал» ДМР Скобелєвою С.Г. було сформовано в системі «Електронний суд» відзив, в якому вона просила суд врахувати, що КП «Дніпроводоканал» ДМР не заперечує проти проживання позивача у спірній квартирі, та визнати, що вирішення питання щодо передачі квартири у приватну власність не входить до повноважень підприємства, а також розглядати спір у межах компетенції органів місцевого самоврядування щодо управління комунальним майном. В обґрунтування зазначила, що КП «Дніпроводоканал» ДМР неодноразово зверталось до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з відповідними клопотаннями щодо визначення правового статусу спірної квартири та можливості її передачі у власність позивачу, однак отримало відмови. Зазначає, що передача спірної квартири у власність позивача не є компетенцією підприємства. Вказує, що враховуючи відсутність у позивача ордера на зазначене житло, питання визнання права користування потребує окремого правового обґрунтування, а відсутність ордера на житло не позбавляє особу права на його використання, якщо існує укладений договір найму, має тривале, безперервне та добросовісне користування, відсутні заперечення з боку власника, тому визнання за позивачем права користування є законним і відповідає чинному законодавству та правозастосовній практиці.
Представником відповідача Департаменту житлового господарства ДМР Ревякіною Н.М. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог до Департаменту житлового господарства ДМР у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить МКВП «Дніпроводоканал» (форма власності – комунальна), та 27 жовтня 2010 року була передана в оренду ОСОБА_1 , як особі, яка потребувала поліпшення житлових умов, на 1 рік. У подальшому, 01 вересня 2005 року було укладено новий договір оренди на 9 років з правом пролонгації. Зазначає, що ДМР, як власник комунального майна, не надавала дозвіл на укладання МКВП «Дніпроводоканал» з позивачем договорів оренди спірної квартири, не надавала права вселення в квартиру, як особі, що потребувала поліпшення житлових умов. Посилається на те, що спірна квартира не була включена до числа службових та не могла бути розподілена особам, що перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а ордер на вселення позивачу не видавався. МКВП «Дніпроводоканал» не звертався до міської ради про включення спірної квартири до числа службових і про надання ордеру на вселення свого співробітника, та безпідставно, поза волею власника, уклав договір оренди комунального майна. Вважає, що до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів порушення, невизнання або оспорення прав і інтересів позивача саме Департаментом житлового господарства ДМР, а також не надано доказів звернення до них з приводу порушеного у позовній заяві питання, при цьому, власника комунального майна, а саме Дніпровську міську територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради, залучено не було.
Позивачем було сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому вона просила визнати за нею право користування на спірну квартиру. В обґрунтування зазначила, що позовна заява не стосується передачі житла у власність, зміни форми власності або приватизації квартири, а лише виключно про визнання фактично реалізованого та законно набутого права користування житловим приміщенням, яке виникло і підставі договору найму, рішень адміністрації підприємства, колективного договору та тривалого проживання. При цьому, факт тривалого та добросовісного користування не заперечується і Департаментом житлового господарства ДМР, який фактично залучений до регулювання житлових відносин, оскільки ним розглядалось питання щодо надання дозволу на зміну правового статусу житла та надано відмови. Зазначає, що відсутність ордера не скасовує права користування, а тривале, добросовісне користування житлом, сплата послуг, відсутність заперечень власника, є достатніми підставами для визнання користування законним. У відзиві Департамент житлового господарства ДМР зазначає, що не уповноважувала КП «Дніпроводоканал» ДМР укладати договір, проте протягом 20 років жодних заперечень чи претензій щодо виселення не висловлено.
28 жовтня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справу співвідповідача - Дніпровську міську раду.
Представником відповідача Дніпровської міської ради Ревякіною Н.М. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить МКВП «Дніпроводоканал» (форма власності – комунальна), та 27 жовтня 2010 року була передана в оренду ОСОБА_1 , як особі, яка потребувала поліпшення житлових умов, на 1 рік. У подальшому, 01 вересня 2005 року було укладено новий договір оренди на 9 років з правом пролонгації. Зазначає, що ДМР, як власник комунального майна, не надавала дозвіл на укладання МКВП «Дніпроводоканал» з позивачем договорів оренди спірної квартири, не надавала права вселення в квартиру, як особі, що потребувала поліпшення житлових умов. Посилається на те, що спірна квартира не була включена до числа службових та не могла бути розподілена особам, що перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а ордер на вселення позивачу не видавався. МКВП «Дніпроводоканал» не звертався до міської ради про включення спірної квартири до числа службових і про надання ордеру на вселення свого співробітника та безпідставно поза волею власника уклав договір оренди комунального майна. Вважає, що до матеріалів справи не надано належних, допустимих доказів порушення, невизнання або оспорення прав та інтересів позивача, при цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована і проживає в спірній квартирі.
Позивачем було сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому вона просила визнати за нею право користування на спірну квартиру та відхилити доводи відповідача - Дніпровської міської ради. В обґрунтування зазначила, що тривале фактичне користування житлом створює набуте право, що підлягає захисту. Відсутність ордера не є підставою для припинення житлових прав. ДМР зазначає, що строк дії договорів минув, при цьому посилаючись на зміст ст. 822 ЦК України. Зазначає, що КП «Дніпроводоканал» не заявляв вимог про виселення і не заперечував проти проживання, приймав оплату, тому договір діє, а органи місцевого самоврядування не заперечували щодо її користування спірною квартирою 20 років, що означає визнання її житлового права. Вказує про своє бажання скористатись правом на використання житлових чеків для приватизації житла, однак Департамент житлового господарства ДМР відмовив їй у прийнятті заяви на приватизацію квартири, посилаючись також на відсутність ордеру. Вважає, що фактично - це службове житло розподілене підприємством.
Представником відповідача Дніпровської міської ради Ревякіною Н.М. було сформовано в системі «Електронний суд» додаткові пояснення тотожні змісту відзиву на позовну заяву.
Позивачем було подано до суду заперечення на додаткові пояснення Дніпровської міської ради, в яких зазначила, що сам по собі факт відсутності ордера не може бути підставою для позбавлення її житлових прав та відмову у визнанні за нею права постійного користування квартирою. Орган місцевого самоврядування був обізнаний про проживання її у квартирі, мав реальну можливість врегулювати правовідносини щодо користування житлом, однак протягом тривалого часу не вживав жодних заходів.
11 березня 2026 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, було оголошено про закриття підготовчого судового засідання та переходу до судового розгляду по суті.
Позивачем було подано до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Від представника відповідача Дніпровської міської ради Недосвітної С.В. до суду надійшла заява з проханням проводити судове засідання без застосування технічних засобів та відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві і поясненнях у справі.
Від представника відповідача КП «Дніпроводоканал» ДМР до суду надійшла заява в якій вона просила суд розглянути справу за відсутності їх представника за наявними матеріалами, та підтвердила факт законного вселення і проживання позивача.
Представник Департаменту житлового господарства ДМР у судове засідання не з`явився, лише від представника було подано до суду відзив на позивну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Вивчивши письмові матеріали справи, врахувавши пояснення позивача і представників відповідачів, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав про визнання права користування нею квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В матеріалах справи наявний колективний договір між роботодавцем і профспілковим комітетом Міського комунального виробничого підприємства «Дніпроводоканал» по забезпеченню економічного та соціального розвитку трудового колективу і захисту прав працівників на 2004-2006 роки, прийнятий на конференції трудового колективу Протокол №1 від 23 грудня 2003 року, зареєстрований виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська, реєстраційний №314 від 31 січня 2004 року (т. 1 а. с. 11-12).
Пунктом 2 розділу VIII вищевказаного колективного договору встановлено, що роботодавець забезпечить придбання за рахунок підприємства чотири двокімнатні квартири для робітників водоканалу, які стоять на квартирному обліку та які проробили в водоканалі не менш 5 років. При видачі квартири заключити договір найму, згідно з положенням.
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська №816/101 від 30 серпня 1993 року, виданої ОСОБА_1 , про те, що рішенням виконкому №660 від 23 липня 1993 року вона зарахована на квартирний облік при виконкомі в загальну чергу зі складом родини у дві людини, з номером у черзі №3437 (т. 1 а. с. 14).
Судом встановлено, що згідно з довідки КП «Дніпроводоканал» ДМР №31/4-14 від 05 лютого 2025 року, ОСОБА_1 працює в КП «Дніпроводоканал» з 06 квітня 1992 року по теперішній час на посаді провідного бухгалтера сектору фінансової та податкової звітності відділу бухгалтерського і податкового обліку, загальний стаж роботи 32 роки 10 місяців (т.1а.с.15).
Відповідно до змісту договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №4805, ОСОБА_4 (продавець), за довіреністю від ОСОБА_5 , продав, а МКВП «Дніпроводоканал» (покупець) придбало належну продавцеві на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 (т.1а.с.20,21).
Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» №5667494 від 02 грудня 2004 року, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить Міському комунальному виробничому підприємству «Дніпроводоканал» на праві комунальної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М., реєстровий №4805 (т. 1 а. с. 13).
Матеріалами справи підтверджено, що 27 вересня 2004 року між ОСОБА_1 (орендар) та МКВП «Дніпроводоканал» (орендодавець) було укладено договір найму житлового приміщення, зі змісту якого судом встановлено, що орендодавець надає орендарю нележне йому на праві власності житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , стороком на 360 днів з правом пролонгації (т. 1 а. с. 22).
Також судом встановлено, що 01 вересня 2005 року між ОСОБА_1 (орендар) та МКВП «Дніпроводоканал» (орендодавець) було укладено договір найму житлового приміщення, зі змісту якого судом встановлено, що орендодавець надає орендарю нелажне йому на праві власності житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , стороком на 9 років з правом пролонгації (т. 1 а. с. 23).
Відповідно до довідки ЖКП «Парус» №2085 судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з чоловіком - ОСОБА_2 , донькою - ОСОБА_3 , які прописані 14 жовтня 2005 року (т. 1 а. с. 16).
Матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №45 від 13 січня 2025 року, ОСОБА_1 , разом з іншими особами у загальній кількості - 6 осіб, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а незареєстрованим власником зазначено МКВП «Дніпроводоканал» (т. 1 а. с. 18-19).
Матеріали справи містять клопотання КП «Дніпроводоканал» від 03 листопада 2017 року про заміну правового статусу житла, виключення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , із числа службових, у зв`язку з тим, що відпала потреба у його використанні, а вказана квартира виділена ОСОБА_1 , яка працює на підприємстві з 06 квітня 1992 року, спільним рішенням адміністрації і первинної профспілкової організації №50 від 07 листопада 2008 року, у складі сім`ї з трьох осіб (т. 2 а. с. 15).
Згідно з відповіді Департаменту житлового господарства ДМР від 30 січня 2018 року, судом встановлено, що КП «Дніпроводоканал» ДМР відмовлено у розгляді питання щодо виключення зі службового житлового фонду КП «Дніпроводоканал» ДМР квартири АДРЕСА_3 , оскільки не було надано копію рішення про включення до службового житлового приміщення вищевказаної квартири, копію ордеру на службове приміщення (т. 2 а. с. 16-17).
В матеріалах справи наявне клопотання КП «Дніпроводоканал» від 30 листопада 2017 року про надання житла для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , працівнику підприємства ОСОБА_1 у складі сім`ї 5 осіб (т. 2 а. с. 19-20).
Також згідно з відповіді Департаменту житлового господарства ДМР від 11 грудня 2017 року відмовлено у наданні квартири сім`ї ОСОБА_1 з підстав того, що відсутня інформація щодо перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку, а проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не є вільною, оскільки в ній проживає сім`я ОСОБА_1 (т.2а.с.21,22).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Положеннями ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно зі ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Частиною 2 статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.
Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Положеннями ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну.
Згідно з ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними.
Відповідно до ст. 5 ЖК України, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та згідно зі статтею 51 ЖК УРСР, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положеннями ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Відповідно до ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (Globa v. Ukraine №15729/07 від 05 липня 2012 року).
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши пояснення сторін, суд зазначає, що наявність прописки (реєстрації) позивача в спірній квартирі з часу її вселення - з 14 жовтня 2005 року, підтверджує факт її правомірного вселення, в іншому випадку така б реєстрація місця проживання була б неможлива та слугувала підставою для її оспорювання адміністрацією підприємства та/або органами місцевого самоврядування, в передбаченому законом порядку.
При цьому, твердження представників відповідачів Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства ДМР про те, що відсутній ордер, який слугує єдиною підставою для вселення позивача, не може розцінюватись як обставина, яка виключає правомірність її вселення в квартиру.
Крім того, будь-яких доказів того, що позивач неправомірно вселились до квартири відповідачами у справі не було надано.
Більш того, представником відповідача КП «Дніпроводоканал» ДМР визнано правомірність вселення та подальшого проживання позивача разом з членами її сім`ї у квартирі.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач позбавлена можливості іншим шляхом захистити своє право, відтак позов є обґрунтованим, а позовні вимоги про визнання за позивачем права користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню у повному обсязі.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідачів, тому такий судовий збір не підлягає стягненню.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 58, 61, 63 ЖК УРСР, ст. ст. 5, 9, 61 ЖК України, ст. ст. 29, 810, 811-813, 822 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідач: Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ 03341305, місцезнаходження: 49001, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21-А.
Відповідач: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ 38114671, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75.
Відповідач: Дніпровська міська рада, ЄДРПОУ 26510514, місцезнаходження: 49000, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75.

Суддя: Т.П. Терещенко