ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 р. 	Справа № 520/14611/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту реєстрації Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/14611/25
за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 
до  Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради   
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 (далі – позивач, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі – відповідач, Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР), в якому просила:
- визнати протиправною відмову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР від 31.03.2025 у реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 - без згоди батька.
- зобов`язати Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР повторно розглянути заяву неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 від 31.03.2025 про реєстрацію місця проживання та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року по справі № 520/4611/25 адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправною відмову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР від 31.03.2025 у реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 - без згоди батька.
Зобов`язано Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР повторно розглянути заяву неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 від 31.03.2025 про реєстрацію місця проживання та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. 
Не погодившись з вказаним рішенням, Департаментом реєстрації ХМР подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, наполягає на правомірності відмови у реєстрації місця проживання неповнолітнього, оскільки заявником подано не повний пакет документів, необхідний для проведення реєстраційної дії. Стверджує, що спірні правовідносини регулюються не лише Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», а й Порядком № 265, який прийнятий Кабінетом Міністрів України на виконання цього Закону, не суперечить йому, а конкретизує порядок реєстрації місця проживання.
Апелянт зауважує, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «декларування місця проживання» та «реєстрація місця проживання». Вказує, що положення ч. 2 ст. 7 Закону, за яким дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце проживання без згоди батьків, стосується саме декларування в електронній формі, а не реєстрації місця проживання шляхом подання паперової заяви до органу реєстрації.
Водночас, відповідно до пунктів 31, 32 Порядку № 265, особа, яка досягла 14-річного віку, самостійно подає заяву про реєстрацію місця проживання, однак якщо така особа не досягла 18 років, реєстрація здійснюється за згодою батьків або інших законних представників. Винятком є випадок, коли місце проживання обох батьків зареєстровано або задекларовано за однією адресою, або коли йдеться про реєстрацію здобувача освіти в гуртожитку закладу освіти.
Апелянт вказує, що під час розгляду заяви ОСОБА_2 було встановлено, що він є неповнолітнім, його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при цьому місце проживання матері зареєстроване за адресою, за якою просив зареєструвати його її син, а відомості про зареєстроване місце проживання батька у Реєстрі територіальної громади м. Харкова відсутні. До заяви була додана згода лише матері, тоді як письмова згода батька у встановленому законом порядку не подавалась.
У зв`язку з цим відповідач вважає, що мав підстави для відмови на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону та пп. 3 п. 87 Порядку № 265, оскільки особою подано документи або відомості не в повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу свого рішення висновки викладені в постанові Верховного Cуду від 28.06.2023 у справі № 420/12209/22, оскільки обставини справи викладені в постанові не є тотожними із спірними правовідносинами.
Також апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що розірвання шлюбу між батьками дитини давало підстави для реєстрації місця проживання без згоди батька. Посилаючись на ст. 141 Сімейного кодексу України, відповідач зазначає, що розірвання шлюбу та окреме проживання батьків не впливають на обсяг їхніх прав та обов`язків щодо дитини. Оскільки батько не позбавлений батьківських прав, а судовим рішенням не визначено місце проживання дитини виключно з матір`ю, його згода, на думку апелянта, була необхідною.
Крім того, апелянт вважає, що вимога про зобов`язання повторно розглянути заяву є похідною та може бути задоволена лише за наявності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, тоді як Управління діяло в межах наданих законом повноважень. Вказує, що суд не вправі підміняти орган реєстрації у вирішенні питання, віднесеного до його дискреційних повноважень, особливо за відсутності всіх передбачених законом умов для прийняття рішення на користь позивача.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
31.03.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як неповнолітня особа, звернувся до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР із заявою про реєстрацію свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 
До заяви ОСОБА_2 було додано наступні документи: квитанція про сплату адміністративного збору; паспорт громадянина України (ID - карта) № НОМЕР_1 від 13.02.2023, 6313, дійсний до 13.02.2027; свідоцтво про народження ОСОБА_2 серія НОМЕР_2 , військово-обліковий документ № НОМЕР_3 від 05.02.2025. 
За результатами розгляду вказаної заяви Управлінням реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР 31.03.2025 відмовлено у реєстрації місця проживання (перебування).
Підставою для відмови вказано, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" та підпункту 3 пункту 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, особа подала документи або відомості, передбачені законодавством, не в повному обсязі, а саме: відсутня згода одного з батьків або іншого законного представника на реєстрацію місця проживання особи, яка не досягла 18-річного віку, що суперечить пункту 32 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).
Вважаючи протиправним оскаржуване рішення, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_2 , який досяг 14-річного віку, подав усі документи, передбачені Законом №1871-IX, а відсутність письмової згоди батька не є визначеною законом підставою для відмови у реєстрації місця проживання за адресою матері. Суд зазначив, що положення пункту 32 Порядку №265 не можуть застосовуватись всупереч нормам Закону, який має вищу юридичну силу.
Також суд врахував висновки Верховного Суду у справі №420/12209/22 щодо відсутності необхідності згоди обох батьків для реєстрації місця проживання дитини віком від 14 до 18 років за адресою одного з них, у зв`язку з чим визнав спірну відмову протиправною та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За текстом абзаців третього, п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV (далі – Закон № 1382-IV) вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; 
місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX (далі – Закон № 1871-IX) декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону № 1871-IX особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).
Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 4, 12 частини першої статті 2 Закону № 1871-IX декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. 
За частинами третьою, четвертою статті 5 Закону № 1871-IX задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.
Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.
За частинами шостою, сьомою статті 5 Закону № 1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Декларування місця проживання особи за декларацією про місце проживання, поданою такою особою в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - електронна форма) здійснюється виключно: 1) у житлі приватної форми власності, за умови внесення відомостей про це житло до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 2) у гуртожитку, що не належить особі на праві власності, спільної власності (спільної часткової або спільної сумісної власності), за умови надання згоди уповноваженої особи з управління (утримання) гуртожитку, що належить до сфери управління підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності (далі - уповноважена особа житла).
Згідно з частинами другою, третьою статті 7 Закону № 1871-IX дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами.
Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).
За частиною другою цієї статті до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:
1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;
2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;
3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);
4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);
5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Частиною четвертою статті 9 Закону № 1871-IX встановлено, що під час особистого відвідування особою органу реєстрації заява про реєстрацію місця проживання (перебування) формується посадовою особою органу реєстрації з використанням відповідних програмно-технічних засобів та відтворюється у паперовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо:
1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування);
2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям у поданих особою документах або даних;
3) особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі;
4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними, або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився;
5) за декларуванням або реєстрацією місця проживання (перебування) особи звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів;
6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку;
7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла;
8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини;
9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій цією дитиною.
Відповідно до пункту 31 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (далі - Порядок № 265) особи, які досягли 14-річного віку, самостійно подають заяву про реєстрацію місця проживання (перебування).
Згідно з пунктами 32, 34 Порядку № 265 у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти.
У разі коли місце проживання батьків або інших законних представників особи віком до 18 років задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається.
З аналізу наведених норм слідує, що особа, яка досягла 14-річного віку, має право самостійно визначати та обирати місце свого проживання, а Закон №1871-IX визначає вичерпний перелік документів, які подаються для реєстрації місця проживання, а також вичерпний перелік підстав для відмови у такій реєстрації. 
Так, матеріалами справи підтверджено, що підставою для відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , стала відсутність письмової згоди батька на реєстрацію місця проживання неповнолітньої особи, що, на переконання відповідача, свідчило про подання документів не в повному обсязі відповідно до пункту 3 частини першої статті 12 Закону №1871-IX та пункту 32 Порядку №265.
Оцінюючи правомірність спірної відмови, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому станом на момент звернення із заявою виповнилось 17 років, звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою зареєстрованого місця проживання своєї матері - ОСОБА_1 . При цьому підставою для відмови у здійсненні реєстрації місця проживання визначено виключно відсутність письмової згоди батька неповнолітнього.
Разом з тим, аналіз наведених норм свідчить, що Закон України №1871-IX визначає вичерпний перелік документів, які подаються для реєстрації місця проживання, а також вичерпний перелік підстав для відмови у такій реєстрації. Водночас положення зазначеного Закону не містять прямої вимоги щодо обов`язкового надання згоди обох батьків для реєстрації місця проживання дитини віком від 14 до 18 років за адресою зареєстрованого місця проживання одного з них.
Колегія суддів враховує, що відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, а згідно із частиною другою статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №420/12209/22, правовідносини у якій є подібними до спірних, дійшов таких висновків:
«…- особа (дитина) віком від 14 до 18 років може самостійно або за посередництва свого представника, зокрема одного з батьків, реєструвати місце свого проживання (перебування) у порядку, визначеному Законом України №1871-IX, а також постановою Кабінету Міністрів України;
- Закон України №1871-IX не містить вимоги щодо необхідності отримання/надання - у разі реєстрації дитини віком від 14 до 18 років місця свого проживання (перебування) під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) - згоди обох батьків (або інших законних представників) для реєстрації свого місця проживання за адресою житла, в якому задекларований/зареєстрований один з батьків дитини віком від 14 до 18 років; 
- відмова у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України №1871-IX, не може основуватися на вимогах/приписах підзаконного акта; положення пункту 32 Порядку №265 потрібно застосовувати спираючись передовсім на положення закону й мету його регулювання відповідної сфери правовідносин; 
- спір, що виник у зв`язку з відмовою органу реєстрації у реєстрації місця проживання (перебування) неповнолітньої особи - у тому контексті, який розглядається в цій справі - не охоплює відносин, що випливають із прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, зміст яких визначений у Сімейному кодексі України. Спірні правовідносини на кшталт тих, про які тут мовиться, стосуються суто правомірності дій/рішень органу реєстрації щодо реєстрації місця проживання (перебування) особи віком від 14 до 18 років, що ніяким чином не впливає на участь батьків (одного з батьків) у вихованні дитини…». 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.
Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.
Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання апелянта виключно на приписи пункту 32 Порядку №265, як на підставу для відмови у реєстрації місця проживання особи, яка досягла 14-річного віку, без згоди іншого з батьків, є безпідставним, оскільки Закон №1871-IX не передбачає необхідності подання такої згоди у спірних правовідносинах.
При цьому, колегія суддів зауважує, що положення пункту 32 Порядку №265 не можуть застосовуватись відокремлено від положень Закону та бути самостійною підставою для відмови у реєстрації місця проживання, з огляду на вищу юридичну силу закону та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.06.2023 у справі №420/12209/22.
Доводи апелянта про відмінність правовідносин у справі №420/12209/22 від спірних колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у зазначеній справі Верховний Суд надавав правову оцінку тотожному питанню щодо правомірності відмови у реєстрації місця проживання особи віком від 14 до 18 років за адресою одного з батьків у зв`язку з відсутністю згоди іншого з батьків та застосуванню пункту 32 Порядку №265.
При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що Закон №1871-IX не містить вимоги щодо надання згоди обох батьків для реєстрації місця проживання дитини віком від 14 до 18 років за адресою одного з них, а відмова з підстав, передбачених підзаконним нормативним актом, не може суперечити положенням закону.
Посилання апелянта на помилкове ототожнення судом першої інстанції понять «декларування місця проживання» та «реєстрація місця проживання» колегія суддів відхиляє, оскільки незалежно від розмежування зазначених процедур Закон №1871-IX не містить вимоги щодо обов`язкового надання згоди другого з батьків для реєстрації місця проживання особи віком від 14 до 18 років за адресою одного з них.
Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта щодо необхідності отримання згоди батька у зв`язку з тим, що він не позбавлений батьківських прав, оскільки предметом спору у даній справі є правомірність рішення органу реєстрації, а не визначення обсягу батьківських прав та обов`язків. Сам факт розірвання шлюбу між батьками не був покладений судом першої інстанції в основу висновку про протиправність відмови, натомість визначальним є те, що Закон №1871-IX не передбачає обов`язкового подання згоди другого з батьків для реєстрації місця проживання особи віком від 14 до 18 років за адресою одного з них.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 прийнято не на підставі та не у спосіб, визначені Конституцією та законами України, без належного врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а виключно з посиланням на приписи підзаконного нормативного акта, які не можуть суперечити положенням Закону №1871-IX.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною відмови Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 31.03.2025 у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року по справі № 520/14611/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк