УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1393/25 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М. 
Категорія 80 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 283/1393/25 за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» про стягнення коштів, належних працівникові при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,
за апеляційними скаргами представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» та представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2025 року та за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» на додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Хомич В.М. у місті Малині, 

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко М.М. звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» (далі ТОВ «Форест Технолоджі», Товариство, Відповідач) на користь позивача 100 068,61 грн невиплаченої заробітної плати, 7 617,69 грн компенсації за невикористану відпустку, 74 484,08 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 200 000,00 грн моральної шкоди та вирішити питання розподілу судових витрат.
Позовні вимоги мотивувались тим, що 28 лютого 2025 року ОСОБА_1 був звільнений з посади інженера-технолога ТОВ «Форест Технолоджі». Починаючи з вересня 2024 року відповідач неналежним чином виконував обов`язок по виплаті заробітної плати позивачу, внаслідок чого утворилась заборгованість роботодавця в розмірі 100 068,61 грн.
Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 846,41 грн/день та станом на день подання позову затримка розрахунку при звільнення складає 88 днів (з 01 березня 2025 року по 27 травня 2025 року включно), тому середній заробіток під час затримки становить 74 484,08 грн, а розмір грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 9 календарних днів за період з 10 листопада 2024 року – 28 лютого 2025 року складає 7617,69 грн.
Представник вказував, що систематичне порушення роботодавцем трудових прав позивача завдали йому моральних страждань, оскільки останній втратив нормальні життєві зв`язки, а також маючи сім`ю, він зазнав приниження та глибоких моральних страждань, що він, як чоловік та батько, не в змозі забезпечувати та прогодувати себе та свою сім`ю. Це вимагає від ОСОБА_1 додаткових зусиль організації свого життя та навіть елементарно виживати разом із сім`єю у даний складний час під час війни.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 – 74 484,08 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із подальшим утриманням з цієї суми податків і зборів та 7000 грн моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1317,18 грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 01 грудня 2025 рокустягнуто з ТОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 004,62 грн.
Не погоджуючись з цими рішеннями, сторони оскаржили їх у апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі, представник позивача – адвокат Якименко М.М. просить рішення суду першої інстанції від 10 листопада 2025 року в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку змінити та стягнути з ТОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в повній сумі, який становить 142 643,86 грн, із подальшим утриманням з цієї суми податків і зборів. Також просить здійснити перерозподіл судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції, а також стягнути судові витрати з ТОВ «Форест Технолоджі» на користь ОСОБА_1 за перегляд справи в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Представник вказує, що з огляду на те, що пред`явлено вимогу щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 484,08 грн, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 1602,74 грн, однак, тут суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права дійшов помилкового висновку, що саме позивач мав би скористатися правом на збільшення позовних вимог, у порядку та строки, визначені ЦПК України.
Отже, суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення в частині присудження на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний був діяти в силу закону та в силу прямої вказівки норм статті 117 КЗпП України та ухвалити рішення щодо стягнення по день фактичного розрахунку, а саме: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повній сумі, яка становить 142 643,86 грн (1602,74 грн х 89 днів), а не відмовляти в цій частині в ухваленні рішення на користь позивача.
Крім того, представник зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (витрати на сплату судового збору та правову допомогу) становлять 25 000 грн.
На апеляційну скаргу представника позивача представником відповідача подано відзив, у якому він зазначає, що скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, натомість просить задовольнити апеляційні скарги Відповідача.
У поданих апеляційних скаргах, представник ТОВ «Форест Технолоджі» просить рішення місцевого суду від 10 листопада 2025 року та додаткове рішення від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що рішення суду щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 7000 грн є незаконним, оскільки Позивачем не було доведено факту її спричинення та обґрунтованого розміру такої шкоди, а суд не надав належного юридичного обґрунтування, ухвалюючи таке рішення.
Зазначає, що судом не було витребувано та досліджено об`єктивних доказів, які б підтверджували характер, тривалість чи глибину моральних страждань, погіршення стану здоров`я, або обставини, які б вимагали компенсації саме у розмірі 7 000,00 грн.
Також, суд не встановив прямого та невідворотного причинно-наслідкового зв`язку між незначною затримкою розрахунку (яка була погашена) та заявленими стражданнями Позивача. Сам факт порушення трудових прав не є безумовною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди без належного доведення її обсягу.
Вважає, що присуджена сума є довільною і не відповідає критеріям розумності та справедливості, оскільки суд не навів жодного розрахунку чи обґрунтування, чому він вважає саме 7 000,00 грн є адекватною компенсацією. 
Крім того, судом не взято до уваги фінансове становище Відповідача та наявність форсмажорних обставин, які були спричинені військовими діями (стаття10 Закону України «Про трудові відносини в умовах воєнного стану»).
Таким чином, є недоведеність факту заподіяння моральної шкоди.
Щодо стягнення середнього заробітку, представник відповідача зазначає, що вимога Позивача про стягнення середнього заробітку складає 65% від розміру заборгованості, яка існувала на момент звільнення, але фактично була сплачена. 
Отже, вимога є значною для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин та впливає на подальше економічне становище Відповідача по своєчасній сплаті податків і зборів, поточних виплатах заробітної плати працівникам Відповідача.
Вказує, що ТОВ «Форест Технолоджі» повністю виплатив Позивачу всі належні суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку) до моменту ухвалення рішення суду, заборгованість була погашена 04 липня 2025 року. 
На дату розгляду справи судом першої інстанції (10 листопада 2025 року) основна заборгованість була відсутня, що мало бути вагомою підставою для зменшення розміру компенсації. Суд не взяв до уваги складні економічні обставини діяльності підприємства, що працює в умовах воєнного стану та постраждало від ракетного удару, що об`єктивно ускладнювало своєчасне проведення повного розрахунку та розцінюється як обставина, що пом`якшує відповідальність.
Крім того, звертає увагу, що згідно наявних документів в системі «Електронний суд» Позивач звернувся до суду 04 червня 2025 року, отже ним пропущений строк для звернення до суду з позовом, в тому числі щодо стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку.
Щодо оскарження додаткового рішення, то представник відповідача вказує, що відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Згідно даних електронного суду, 21 листопада 2025 року до Малинського районного суду Житомирської області подана заява/клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу, надання доказів про понесені витрати та ухвалення додаткового рішення (відмітка на заяві). 
Таким чином, викладені обставини свідчать про те, що позивачем не виконані вимоги частини 8 статті 141 ЦПК України щодо своєчасного надання доказів понесених судових витрат, що відповідно є підставою для залишення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення без розгляду в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
Отже, наведені обставини свідчать про те, що при ухваленні додаткового рішення судом не у повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для розгляду справи, що призвело до не відповідності висновків фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування додаткового рішення.
Представник ТОВ «Форест Технолоджі» подав заяву про розгляд справи без його участі.
В режимі відеоконференції представник позивача адвокат Якименко М.М. підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, апеляційні скарги відповідача не визнав, вважає їх необґрунтованими і просив відмовити у їх задоволенні.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представників обох сторін задоволенню не підлягають з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у межах позовних вимог – 74 484,08 грн, від якого мають бути здійснені відрахування податків і зборів.
Суд погодився з доводами сторони позивача про те, що систематичне та тривале порушення відповідачем трудових прав позивача в частині неналежної оплати його праці, завдали позивачеві моральних страждань, оскільки починаючи з вересня 2024 року і до липня 2025 року він був позбавлений можливості розпоряджатися своїм заробітком, змушений був докладати додаткових зусиль для отримання зароблених коштів, в тому числі і звертатись до суду. В той же час, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 7000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Установлено, що ОСОБА_1 10 листопада 2020 року прийнятий на посаду інженера технолога ТОВ «Форест Технолоджі» та 28 лютого 2025 року його було звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, що стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.10-11).
Згідно довідки № 19 від 21 лютого 2025 року, за період з вересня 2024 року по січень 2025 року загальний дохід ОСОБА_1 склав 163 425,23 грн, із яких утримано 33 983,83 грн, а сума до виплати – 129 441,40 грн (а.с.13).
За випискою з мобільного застосунку банку, підтверджується виплата в сумі: 30 квітня - 7 000,00 грн, 8 травня - 10609,19 грн та 9390,81 грн, 13 травня - 11 846,00 грн. та 4 154,00 грн, що загалом сплачено - 43 000,00 грн (а.с.14).
Відповідно до довідки № 49 від 23 червня 2025 року, за період з вересня 2024 року по лютий 2025 року загальний дохід ОСОБА_1 склав 178 462,13 грн, із яких утримано 37 442,32 грн, а сума до виплати – 14 1019,81 грн, заборгованість станом на 23 червня 2025 року становить 38 919,81 грн, з яких 33 347,40 грн заробітна плата та 5 572,41 компенсація за невикористану відпустку (а.с.13).
Довідкою № 50 від 23 червня 2025 року підтверджується, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2024 року - січень 2025 року становить 1602,74 грн (а.с.41)
Заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку позивачу виплачено в повному обсязі після подання позову, а саме 04 липня 2025 року, що підтверджується реєстрами про перерахування (а.с.51-62).
З витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 42022062350000120 від 29 березня 2022 року встановлено, що 29 березня 2022 року близько 08 години збройні сили російської федерації, застосовуючи засоби ведення війни, які заборонені міжнародним правом, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода яких надана Верховною Радою України, здійснили 4 авіаудари з літка по селі Українка Малинської ТГ Коростенського району Житомирської області, в результаті чого знищено будівлю палетного цеху деревообробного підприємства ТОВ «Форес технолоджі» по вулиці Лугова, 2а у селі Українка керівником якого є ОСОБА_2 (а.с.49).
Експертним звітом № 28/02-23-1к надано оціночну вартість відновлення роботи на постраждалому підприємстві (будівель, устаткувань, інші витрати) вартість, яких складає в загальному розмірі 14 083,379 тис. грн (а.с.50).
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Як передбачено частиною 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
Цих вимог відповідачем дотримано не було, у день звільнення із позивачем не був здійснений повний розрахунок і виникла заборгованість по заробітній.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У першому реченні частини першої статті 27 Закону № 108/95-ВР зазначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок - 100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно із пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 760/2881/19 вказано, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку № 100. Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Вирішуючи спір в означеній частині, суд першої інстанції із дотриманням вище згаданих норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 142 643,86 грн (1602,74 грн х 89 днів), що вкладається у 6-ти місячну межу виплати середнього заробітку за весь час затримки.
Однак, суд зауважив, що представником позивача пред`явлено вимогу щодо стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 484, 08 грн. Хоч представник позивача і просив суд здійснити розрахунок середнього заробітку позивача, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 1602,74 грн, але правом на збільшення позовних вимог, у порядку та строки, визначені ЦПК України, не скористався.
Тому, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у межах позовних вимог – 74 484,08 грн, від якого мають бути здійснені відрахування податків і зборів.
За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, із посиланням на докази, оцінка яких відображена у рішенні суду обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги із вищенаведених підстав.
А відтак, доводи апеляційної скарги представника позивача щодо необхідності зміни судового рішення в частині визначення розміру стягнення середнього заробітку із відповідача на користь позивача у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Також колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для відмови у стягненні середнього заробітку, як того просить представник відповідача, враховуючи добровільне погашення Товариством заборгованості по заробітній платі та компенсації до ухвалення судового рішення.
Вказана обставина не звільняє роботодавця від понесення відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні працівника, як це передбачено вимогами статті 117 КЗпП України.
Також не може бути такою підставою складні економічні обставини діяльності підприємства.
Фактичний розмір середнього заробітку позивача у зв`язку із затримкою усіх належних виплат при звільненні, згідно проведених розрахунків місцевим судом, становить 142 643, 86 грн. 
Суд першої інстанції, виходячи із принципу диспозитивності, визначеним положеннями статті 13 ЦПК України, а також критеріїв розумності та справедливості, ухвалив рішення про стягнення 74 484,08 грн, що на думку колегії суддів не є диспропорційною сумою відносно розміру заборгованості по заробітній платі та компенсації, яка існувала перед зверненням позивача до суду
Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає безпідставними, адже, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції, керуючись при цьому статтею 237-1 КЗпП України, статтею 23 ЦК України, врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яка зазнав позивач через неправомірні дії відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, та дійшов до цілком правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. 
Щодо мотивів та заперечень про стягнення 13 004,62 грн витрат на професійну правничу допомогу необхідно зазначити наступне.
Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін». 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надана відповідна правова оцінка при вирішенні питання про стягнення цих витрат, яка відображена у додатковому рішенні, виходячи з критерію доведеності адвокатських витрат, а також критеріїв справедливості, розумності та пропорційності їхнього розміру до задоволеної частини позову.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційних скарг сторін містять суб`єктивне тлумачення апелянтами, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг представників сторін без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційних скарг представника позивача та представника ТОВ «Форест Технолоджі»відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2025 року та апеляційні скарги представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Технолоджі» на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2025 року та на додаткове рішення цього суду від 01 грудня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 10 листопада 2025 року та додаткове рішення цього суду від 01 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 15 травня 2026 року.