Справа № 358/2456/25  Провадження № 2/358/375/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Богуслав 

Богуславський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Лебединець Г.С.,
секретар судового засідання Ведмеденко І.В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богуславської міської ради Київської області про виділ в натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності,-

В С Т А Н О В И В: 

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: припинити право спільної часткової власності та виділити йому в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна  частини житлового будинку з цілою часткою володіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1927 року забудови, загальною площею 87,2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., допоміжною площею 28,90 кв.м., площею літніх неопалювальних приміщень 26,1 кв.м., а саме: тамбур площею 2,40 кв.м., веранда площею 12,10 кв.м., комора площею 3,60 кв.м., коридор площею 7,10 кв.м., кухня площею 21,80 кв.м., житлова кімната площею 16,80 кв.м., веранда площею 5,40 кв.м., комора площею 2,6 кв.м., житлова кімната площею 15,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: погріб під частиною будівлі «а/п», прибудова «а1», прибудова «а2», прибудова «а3», сарай «Б», гараж «В», ганок «а5», ганок «а6», ворота №4, огорожа №5.
В обґрунтування позову зазначає наступне. 
06 жовтня 1998 року позивач, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу зареєстрованого реєстрі за №466 від 22 січня 1999 року.
Іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , якому належала частини житлового будинку та ОСОБА_4 , якій належала частини житлового будинку.
21 березня 2001 року позивачу, ОСОБА_1 за рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради №51/4 було надано дозвіл на добудову житлового приміщення розміром 4,0м х 2,20м до власності частини житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується копією виписки із рішення №51/4 від 21.03.2001 року.
20 червня 2001 року позивачу, ОСОБА_1 за рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради №101/7 було надано дозвіл на будівництво господарської будівлі розміром 4,0м х 9,0м на власній частині присадибної ділянки по АДРЕСА_1 .
07 вересня 2001 року позивачу, ОСОБА_1 , було подаровано ОСОБА_4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Богуславською держнотконторою 23.10.98 р., підтверджується копією договору дарування частини будинку зареєстрованому за №466 від 10 грудня 201 року.
ОСОБА_1 , є власником 3/4 (трьох четвертих) (квартир 1 та 2) частин житлового будинку 1927 року забудови.
Іншим власником частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_3 ) був ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_3 помер, спадщину після його смерті ніхто не прийняв. Тому відповідно до норм чинного законодавства дане майно має перейти до комунальної власності громади.
Згідно з вище зазначеними документами позивач, ОСОБА_1 , є власником 3/4 частини вище зазначеного житлового будинку (квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ) 1927 року забудови, загальною площею 87,2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., допоміжною площею 28,90 кв.м., площею літніх неопалювальних приміщень 26,1 кв.м., а саме: тамбур площею 2,40 кв.м., веранда площею 12,10 кв.м., комора площею 3,60 кв.м., коридор площею 7,10 кв.м., кухня площею 21,80 кв.м., житлова кімната площею 16,80 кв.м., веранда площею 5,40 кв.м., комора площею 2,6 кв.м., житлова кімната площею 15,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: погріб під частиною будівлі «а/п», прибудова «а1», прибудова «а2», прибудова «а3», сарай «Б», гараж «В», ганок «а5», ганок «а6», ворота №4, огорожа №5.
Позивач зазначає, що не може повною мірою розпорядитися власним майном, що порушує його право на вільне розпорядження власним майном, він змушений звернутися із позовом про виділення йому частини на вищезгаданий житловий будинок.
З цих підстав просить позов задовольнити.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просять задовольнити.
В судове засідання представник відповідача- Богуславської міської ради Київської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі їх представника, позов визнає. 
Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідив матеріали справи, оцінив зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно листа КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» БЦ 5797/1 від 19.12.2025, копії договору дарування від 07.09.2001, копії договору купівлі-продажу від 06.10.1998, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за: ОСОБА_1 частина будинку – на підставі договору купівлі-продажу №4501 від 06.10.1998 та частина будинку – на підставі договору дарування № 4533 від 07.09.2001 №466. Інша частина зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішення Богуславського районного суду від 05.02.1982. – а.с.10,20,24.
Згідно довідки ТОВ «Проект-монтаж-буд» від 27.02.2024 щодо технічної можливості поділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна – частка ОСОБА_5 в загальній власності нерухомого майна становить 89,03%, частка другого співвласника – 10,96%. За технічними характеристиками об`єкт може бути поділений. – а.с.31-34. 
Згідно рішення виконавчого комітету Богуславської міської ради №51/4 від 21.03.2001, ОСОБА_1 надано дозвіл на добудову житлового приміщення до власної частини житлового будинку АДРЕСА_2 . – а.с.15.
У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.
Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не збирає докази, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22серпня 2018року у справі N925/1265/16 (провадження N 12-158гс18)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі N 910/3907/18 (провадження N 12-46гс19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19).
Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020року у справі N910/3009/18 (провадження N 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021року у справі N925/642/19 (провадження N 12-52гс20).
Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У відповідності до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6, 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 04.10.1991р. (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.
Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна.
За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.
Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.
Державна реєстрація права власності у зв`язку з поділом, виділом частки або об`єднанням закінченого будівництвом об`єкта проводиться відповідно до положень, визначених КМУ у постанові від 05.07.2024 № 785 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – постанова), якою внесено зміни до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (зі змінами) (далі – Порядок), зокрема, щодо державної реєстрації права власності на майно у результаті поділу, виділу з нього частки чи об`єднання майна.
 
На переконання суду за матеріалами даної цивільної справи застосуванню підлягають положення саме ст.364 ЦК України щодо права співвласника на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки вказане майно вже було поділено між співвласниками за домовленістю між ними. 
З наведених підстав та з урахуванням фактичних обставин даної справи застосуванню підлягає саме положення ст.364 ЦК України, у зв`язку із чим в порядку поділу майна слід виділити ОСОБА_1 в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна 3/4 частину житлового будинку з цілою часткою володіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 87,2 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., допоміжною площею 28,90 кв.м., площею літніх неопалювальних приміщень 26,1 кв.м., а саме: тамбур площею 2,40 кв.м., веранда площею 12,10 кв.м., комора площею 3,60 кв.м., коридор площею 7,10 кв.м., кухня площею 21,80 кв.м., житлова кімната площею 16,80 кв.м., веранда площею 5,40 кв.м., комора площею 2,6 кв.м., житлова кімната площею 15,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: погріб під частиною будівлі «а/п», прибудова «а1», прибудова «а2», прибудова «а3», сарай «Б», гараж «Е», ганок «а5», ганок «а6», ворота №4, огорожа №5, із припиненням права спільної часткової власності на 3/4 часку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстроване за  ОСОБА_1 . 
На переконання суду, такий варіант поділу спірного нерухомого майна, який не порушує прав відповідача, забезпечує розумний баланс інтересів сторін як співвласників та максимально враховує фактичний порядок користування спірним будинковолодінням, що склався між сторонами та існує тривалий період часу.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити.
В порядку поділу майна виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна частину житлового будинку з цілою часткою володіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: тамбур площею 2,40 кв.м., веранда площею 12,10 кв.м., комора площею 3,60 кв.м., коридор площею 7,10 кв.м., кухня площею 21,80 кв.м., житлова кімната площею 16,80 кв.м., веранда площею 5,40 кв.м., комора площею 2,6 кв.м., житлова кімната площею 15,40 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: погріб під частиною будівлі «а/п», прибудова «а1», прибудова «а2», прибудова «а3», сарай «Б», гараж «Е», ганок «а5», ганок «а6», ворота №4, огорожа №5.
Припинити право спільної часткової власності на частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстроване за  ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя 	Г. С. Лебединець