УХВАЛА

24 червня 2026 року 
м. Київ

Справа № 910/19525/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю.Л. - головуючого, Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року (суддя Удалова О.Г.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року (колегія суддів у складі: головуюча суддя Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Пономаренко Є.Ю.)
у справі №910/19525/23 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
до Військової частини НОМЕР_1 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства оборони України,
про стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
08 червня 2026 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Верховний Суд, Суд) через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», скаржник) на рішення Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року у справі №910/19525/23, в якій скаржник просить поновити йому строк на подання цієї касаційної скарги, скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови АТ «Укрзалізниця» у стягненні пені у розмірі 752 675,75 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 червня 2026 року для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Власов Ю.Л. - головуючий, Булгакова І.В., Малашенкова Т.М.
15 червня 2026 року через систему «Електронний суд» АТ «Укрзалізниця» надало Верховному Суду платіжну інструкцію №384300 від 09 червня 2026 року про сплату 18 064,21 грн судового збору у справі №910/19525/23.
Перевіривши матеріали касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року у справі №910/19525/23, з висновками якого погодився і Північний апеляційний господарський суд в постанові від 11 травня 2026 року, позов АТ «Укрзалізниця» про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 основного боргу у розмірі 3 610 868,87 грн та 760 278,54 грн пені за неналежне виконання зобов`язань за договором від 12 січня 2023 року щодо оплати послуг з організації залізничних перевезень, задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3 610 868, 87 грн основного боргу, 7 602, 79 грн пені, 65 567,21 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено. 
Скаржник не погоджується із зазначеними судовими рішеннями та просить скасувати їх в частині відмови АТ «Укрзалізниця» у стягненні пені у розмірі 752 675,75 грн.
Ухвалюючи в цій частині рішення від 24 листопада 2025 року Господарський суд міста Києва, з яким погодився і апеляційний господарський суд в постанові від 11 травня 2026 року, вказав про наявність підстав, які в силу приписів частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є достатніми для зменшення розміру пені на 99%.
Зокрема, суди зазначили про наявність виключних обставин, які пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, а саме те, що відповідач є військовою частиною, яка забезпечує стримування збройної агресії проти України, триваючий воєнний стан, ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними, і те, що порушення не завдало збитків позивачу та/або іншим учасникам господарських відносин, що є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій до 99%.
Відхиляючи доводи АТ «Укрзалізниця» про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру нарахованої та заявленої до стягнення пені, відсутність оцінки співвідношення штрафу з наслідками порушення, наявністю збитків у позивача, суд апеляційної інстанції зазначив, що зменшення пені на 99% є реалізацією дискреційних повноважень суду задля дотримання балансу інтересів сторін. Таке рішення обґрунтоване особливим статусом відповідача як військової частини в умовах воєнного стану та відсутністю доказів понесення позивачем реальних збитків. 
Відповідно до абзацу 1 пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Скаржник у касаційній скарзі оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року у справі №910/19525/23 з підстав, передбачених пунктами 1 і 3 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України.
АТ «Укрзалізниця» у касаційній скарзі зазначено про:
- відсутність висновку Верховного Суду стосовно можливості реалізації судом дискреційних повноважень з власної ініціативи за відсутності відповідного клопотання сторони про зменшення неустойки та доказів винятковості випадку;
- неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 27 лютого 2019 року у справі №910/9765/18, від 06 вересня 2019 року у справі №914/2252/18, від 27 вересня 2019 року у справі №923/760/16, від 20 лютого 2020 року у справі №910/7970/19, від 04 лютого 2020 року у справі №918/116/19, від 15 червня 2022 року у справі №910/2141/21 та інших щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 73, 74, 76, 77 ГПК України статті 551 ЦК України стосовно права суду самостійно визначити розмір зменшення заявленої до стягнення пені.
Верховний Суд відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі обґрунтовуючи це таким.
Щодо відсутності висновку Верховного Суду стосовно можливості реалізації судом дискреційних повноважень з власної ініціативи.
У постанові від 20 грудня 2023 року у справі №916/2263/22 Верховний Суд зазначив про безпідставність посилання скаржників на те, що суд апеляційної інстанції зменшив розмір штрафних санкцій без клопотання відповідача, вказавши, що законом (стаття 233 ГК України, стаття 551 ЦК України) передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій не лише за клопотанням сторони, а й з власної ініціативи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі №911/952/22 виснувала, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У справі №916/2171/24, в якій скаржник у касаційній скарзі зазначив про те, що відповідач не заявляв жодних клопотань про зменшення неустойки і таке зменшення фактично було здійснено за власною ініціативою суду, Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2026 року зазначив, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
У наведеній вище справі відхиляючи доводи скаржника про те, що при вирішенні питання про зменшення пені апеляційний суд не дослідив майновий стан сторін, Верховний Суд також зазначив, що необхідність врахування, серед іншого, майнового стану сторін, не є виключною обставиною з якою пов`язана можливість зменшення неустойки у разі, якщо суд дійде висновку, що її розмір надмірно великий та не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Зменшення розміру неустойки підпадає під регулювання норм частини третьої статті 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто вказана норма передбачає умови як підстави для зменшення пені і не визначає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них безвідносно до майнового стану сторін.
На підставі зазначеного, Верховний Суд виснував, що у справі №916/2171/24 апеляційний суд, дослідивши обставини справи та реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, дійшов цілком законних та обґрунтованих висновків про можливість зменшення розміру пені, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін, що запобігатиме настанню негативних наслідків для них. Отже, відповідно до висновку Верховного Суду, доводи касаційної скарги про те, що зменшення судом апеляційної інстанції пені у справі №916/2171/24 було наслідком зловживання судом правом, а не реалізацією своїх дискреційних повноважень, не підтвердилися.
У постанові від 13 лютого 2025 року у справі №920/1176/21 Верховний Суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
З викладеного вбачається безпідставність доводів АТ «Укрзалізниця» про відсутність висновку Верховного Суду стосовно права суду зменшити розмір неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України без наявності заявленого клопотання відповідача про це, оскільки практика Верховного Суду щодо зазначеного питання є сталою і послідовною.
Отже висновок суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові у справі №910/19525/23 про те, що на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу) до її розумного розміру у повній мірі відповідає наведеній вище судовій практиці.
Щодо неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, стосовно права суду самостійно визначити розмір зменшення заявленої до стягнення пені.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 виснувала, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Застосоване у статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №910/15705/21, від 01 лютого 2023 року у справі №914/3203/21, від 02 березня 2023 року у справі №905/1409/21, від 09 травня 2024 року у справі №923/77/22, від 22 травня 2024 року у справі №911/95/20, від 18 грудня 2024 року у справі №921/320/24, від 08 січня 2025 року у справі №921/299/24, від 19 лютого 2025 року у справі №903/665/24).
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі №907/583/22, від 28 листопада 2023 року у справі №916/1504/22, від 03 грудня 2024 року у справі №904/872/24, від 03 грудня 2024 року у справі №909/321/24.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі №911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення першої інстанції у справі №910/19525/23 відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи в оскаржуваній частині судових рішень відсутні, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі №910/19525/23 за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» слід відмовити на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України.
Схожі висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі №904/1819/24, від 05 травня 2025 року у справі №927/957/24, від 15 травня 2025 року у справі №909/749/24, від 19 червня 2025 року у справі №906/1124/24, від 02 липня 2025 року у справі №906/1153/24, від 14 липня 2025 року у справі №906/1129/24, від 24 жовтня 2025 року у справі №922/744/25, від 15 грудня 2025 року у справі №916/187/25, від 17 лютого 2026 року у справі №906/615/25, від 24 лютого 2026 року у справі №910/7640/25, від 16 березня 2026 року у справі №910/135/25, від 08 квітня 2026 року у справі №910/11843/25.
Зважаючи на відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року у справі №910/19525/23, Верховний Суд залишає без розгляду клопотання скаржника про поновлення строку на її подання.
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 24 листопада 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 травня 2026 року у справі №910/19525/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов
Судді І. В. Булгакова
Т. М. Малашенкова
(з окремою думкою)