06.07.26
22-ц/812/1389/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/10572/23
Номер провадження: 22-ц/812/1389/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
06 липня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Богуславською О.М., 
за участю: представника позивача - адвоката Важеніної С.А., представника відповідача – адвоката Бондарєва Р.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в його інтересах 
адвокатом Важеніною Світланою Анатоліївною
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді - Чулупа О.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство українська медіа група» (надалі - ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група» (надалі - ТОВ «Компанія українська медіа група») про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди ,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 та ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група» про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що перший заступник міського голови - ОСОБА_2 , коментуючи інцидент, який стався 27 жовтня 2022 року при роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії № 26 (розташована в м. Миколаїв, Інгульському районі по вул.Чайковського,11-А), дозволив зневажливе висловлювання стосовно позивача ОСОБА_1 , що порушує його право на честь та гідність, наступного замісту: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десть видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи».
Позивач вказує, що публічні образи ОСОБА_2 як першого заступника міського голови є прямим порушенням «Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування», затверджені Наказом від 05 серпня 2016 року за № 158 Національного агентства України з питань державної служби.
Інформація про вказаний інцидент та коментар ОСОБА_2 прямою мовою розповсюджено в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ». Зазначене викладене в публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 стався скандал із роздачею «президентської» гуманітарки - у мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція», що стало загальновідомим широкому загалу. 
З публікацією ознайомилось більше 9700 осіб. Зазначеною публікацією з сайту «Преступности.НЕТ» в той же день скористалися наступні інтернет-ресурси:
- сайт «НОВИНИ №», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком: «Скажуть що випив ОСОБА_6 : стало відомо, чому гуманітарних пакетів у ІНФОРМАЦІЯ_3 », з публікацією ознайомилось більше 28160 осіб 
ІНФОРМАЦІЯ_4 »», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком: « ІНФОРМАЦІЯ_5 виник скандал з роздачею «президентської» гуманітарки» ІНФОРМАЦІЯ_6 
- сайт « ІНФОРМАЦІЯ_7 », публікація ІНФОРМАЦІЯ_1 « ОСОБА_7 », - чиновник про незадоволеного миколаївця: черговий скандал з роздачею «президентських» пайків ІНФОРМАЦІЯ_8 
- сайт «0512.com.uа», публікація від ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком: «Скандал з державними пайками в Інгульському районі: міськрада готує заяву до поліції на миколаївця, котрий спровокував до конфлікту» ІНФОРМАЦІЯ_9 .
ОСОБА_1 вказує, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, а також такою, що порушує його право на честь та гідність. 
Позивач вважає, що використання терміну «тварина» щодо нього є образливим і використано з метою приниження позивача та створення спотвореної дійсності. 
Відповідач ОСОБА_2 застосовує терміни «провокатор» та кваліфікує дії позивача «як зловмисні». Однак, жодних доказів чи свідчень, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача 27 жовтня 2022 року під час роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії № 26 та скандалом, як наслідком, в публікації на сайті «Преступности.НЕТ» не зазначено.
Відтак, твердження ОСОБА_2 є недостовірним. Крім того, до теперішнього часу жодних питань з боку правоохоронних органів до позивача не надходило, у зв`язку з чим, звинувачення позивача як «провокатора» та як особи, що вчиняла «зловмисні» дії не доведена. 
Більш того, самого ОСОБА_2 під час інциденту 27 жовтня 2022 року та під час роздачі гуманітарної допомоги в Миколаївській гімназії №26 не було. 
Також, ОСОБА_1 вказує, що порушення його немайнових прав, зокрема поширенням недостовірної інформації, завдало йому моральної шкоди. Вважає, що грошова компенсація в розмірі 180 000 грн є достатньою для відшкодування душевних страждань позивача, а відтак є розумною та справедливою.
Посилаючись на викладене, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд:
- визнати недостовірною (такою, що не відповідає дійсності) та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності інформацію, що є коментарем ОСОБА_2 , поширену в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ», що належить ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група», а саме: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи»; 
зобов`язати ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група» протягом п`яти днів з дня винесення рішення по справі опублікувати спростування наступного тексту: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ» поширено недостовірну і неправдиву інформацію, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності, стосовно образи, що ОСОБА_1 є твариною і безпідставних звинувачень, що він є провокатором та вчиняв зловмисні дії під час роздачі гуманітарної допомоги 27 жовтня 2022 року в Миколаївській гімназії № 26, де в цей день його навіть не було» та розмістити в публікації текст судового рішення ухваленого в цій справі з умовою рівноцінної кількості переглядів, але не менше як 9 700 переглядів;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 180 000 грн.
У відзиві на позов, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бондарєв Р.С., посилаючись на те, що позивачем на обґрунтування своїх вимог не надано жодного належного та допустимого доказу, а позовна заява ґрунтується виключно на припущеннях та недоведених обставинах, просив відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 просив задовольнити позов в повному обсязі.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2024 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «Компанія Українська медіа група». 
19 березня 2024 року ОСОБА_8 подано заяву про зміну предмету позову, в якій просив:
визнати недостовірною (такою, що не відповідає дійсності) та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності інформацію, що є коментарем ОСОБА_2 , поширену в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ», що належить ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група», а саме: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи»; 
зобов`язати ТОВ «Компанія українська медіа група» протягом п`яти днів з дня винесення рішення по справі опублікувати спростування наступного тексту: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ» поширено недостовірну і неправдиву інформацію, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі і гідності, стосовно образи, що ОСОБА_1 є твариною і безпідставних звинувачень, що він є провокатором та вчиняв зловмисні дії під час роздачі гуманітарної допомоги 27 жовтня 2022 року в Миколаївській гімназії № 26, де в цей день його навіть не було» та розмістити в публікації текст судового рішення ухваленого в цій справі з умовою рівноцінної кількості переглядів, але не менше як 34 235 переглядів;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 180 000 грн.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що використане відповідачем слово «тварина» у контексті відповідного коментаря має очевидно порівняльний характер, тобто має характер образного та емоційно забарвленого висловлювання, яке відображає суб`єктивне ставлення відповідача до поведінки позивача під час подій, пов`язаних з організацією видачі гуманітарної допомоги. Таке висловлювання не містить конкретних фактичних відомостей про події або дії позивача; не може бути перевірене на відповідність дійсності; є формою риторичної, емоційної оцінки поведінки особи. Отже, зазначене висловлювання не є повідомленням про факт, а є суб`єктивною оціночною характеристикою, висловленою відповідачем.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що висловлювання відповідача про те, що позивач є «твариною», має характер оціночного судження, а тому відповідно до положень статті 30 Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.
Щодо тексту статті (висловлювання відповідача) про те, що позивач є «провокатором» та що дії є «зловмисними» суд вважав, що таке висловлювання слід оцінювати у контексті публічного обговорення ситуації, що виникла під час організації розподілу гуманітарної допомоги, а також з урахуванням характеру дій самого позивача.
Суд зазначав, що слово «провокатор» у звичайному мовному вживанні має кілька значень і часто використовується не як твердження про конкретний встановлений факт, а як емоційно забарвлена характеристика поведінки особи, яка, на думку іншої особи, своїми діями спричинила або загострила конфліктну ситуацію. Таке висловлювання не містить конкретних відомостей про певну протиправну подію чи встановлений факт, а відображає оціночне судження та суб`єктивне сприйняття ролі позивача у відповідних подіях.
Отже, висловлювання відповідача про те, що позивач є «провокатором», у контексті публічного обговорення подій, пов`язаних з організацією видачі гуманітарної допомоги, є критичною оцінкою дій позивача, яка ґрунтується на суб`єктивному сприйнятті відповідачем ролі позивача у відповідних подіях.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що зазначене висловлювання має характер оціночного судження, а тому не може бути визнане недостовірною інформацією та не підлягає спростуванню у судовому порядку. Суд першої інстанції вважав, що висловлювання ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 було власними судженнями відповідача та оцінкою дій позивача.
Таке поширення та оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні, а також його власному тлумаченні таких дій позивача. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.
Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст подій, які зумовили її поширення, суд вважає, що спірна публікація не містить фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою, критикою та оцінкою, наданою відповідачем. 
Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом.
Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у порядку ст. 13, 81 ЦПК України не представлено належних доказів про заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя у порушенні стосунків з оточуючими людьми, або ж при настанні інших негативних наслідків.
Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 24 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 16 березня 2026 року суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діяла адвокат Важеніна С.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вказані висловлювання відповідача мають характер тверджень, а не оціночних суджень, оскільки містять конкретні звинувачення, які можна перевірити на правдивість. Відповідач, поширюючи зазначену інформацію, не навів жодних доказів, які б підтверджували факти причетності позивача до діяльності, яка передбачає кримінальну відповідальність. Відсутність таких доказів свідчить про голослівний характер висловлювань, що є підставою для визнання їх недостовірними. Вказує на те, що ні відповідач, ні органи, на які він посилався не звернулись до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, як того вимагає стаття 214 КПК України. Відсутність такого звернення свідчить про те, що відповідач не мав обґрунтованих підстав для своїх тверджень, що додатково доводить їх недостовірність. Отже, інформація, що міститься у публікації, яка порочить честь гідність і ділову репутацію позивача, була поширена через публікацію на сторінці сайту «Преступності.Нет», що сприяло публічному розголошенню недостовірних висловлювань. Крім того, ототожнення позивача з «твариною, його треба судити за провокації», навіть у гумористичному контексті має принизливий відтінок, оскільки натякає на психічні розлади чи небезпечність особи, і стосуються інтелектуальних і моральних якостей позивача. 
Зазначає, що він є особою, чия репутація ґрунтується на чесності, відповідальності та порядності. Асоціація з «провокатором», чи з особою «яку треба судити», чи особою яка скоїла «зловмисні дії» може суттєво зашкодити його репутації, породжуючи сумніви у компетентності чи дієздатності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бондарєв Р.С. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону рішення в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 27 жовтня 2022 року під час видачі гуманітарної допомоги у Миколаївській гімназії № 26, яка розташована по вул.Чайковського,11-А м. Миколаїв, стався конфлікт між мешканцями міста Миколаєва та посадовими особами Інгульської адміністрації Миколаївської міської ради.
Згідно роздруківки публікації з сайту «Преступности.НЕТ» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 стався скандал із роздачею «президентської» гуманітарки - у мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція». Публікація містить текст: Перший віце-мер ОСОБА_9 у коментарі «Преступности.НЕТ» зазначив, що причиною конфлікту став сам ОСОБА_10 , який самостійно розклеїв свої оголошення в мікрорайоні Водопой, і тим самим скликав їх усіх до установи, де видавалися продуктові набори, хоча зараз не їхня черга.
«Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав, підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створив цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи».
Згідно відповіді ТОВ «Компанія Українська Медіа Група» від 25 вересня 2024 року, сервери Data-центру у Європі на яких розміщувався сайт «Преступности.НЕТ» та його резервні копії 12 лютого 2023 року були атаковані хакерами. Увесь архів починаючи з вересня 2020 року по 28 лютого 2023 року був втрачений, також були втрачені і дані з адмінки сайту за цей період. Окрім того, з початку повномасштабного вторгнення, колектив оновився на 70%. Два роки редакція працювала віддалено з різних куточків на лише України, а й за кордону. Тому зараз неможливо встановити, хто брав коментар у заступника міського голови ОСОБА_2 та хто опублікував цю новину.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_11 в якості свідка поясняв, що знає ОСОБА_2 , дружніх стосунків не підтримують. Зазначав, шо бачив статтю на сайті «Преступности НЕТ від 27 жовтня 2022 року де позивача звинуватили в тому, що він провокатор. Мова йшла про гуманітарку та зазначив, шо згодом вказана стаття зникла з сайту.
ОСОБА_12 , в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_1 , а відповідача не знає. Вказував, що бачив статтю на сайті «Преступности НЕТ», яка потім зникла. Пояснював, що був на місці події, привозив родичів на видачу гуманітарної допомоги. ОСОБА_1 там не був присутній. ОСОБА_2 він там також не бачив. 
Зазначив, що оскільки ОСОБА_2 не знаходився на місці події, а тому не міг сказати слова, які містились в публікації.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 пояснила суду, що знає ОСОБА_1 , а відповідача ОСОБА_2 не знає. У той день була присутня на тій події в школі коли видавали гуманітарну допомогу. Потім, згодом прочитала про ці події в статті на сайті «Преступности.НЕТ». Вказувала, що стаття на сайті її шокувала та є надуманою.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2025 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Важеніної С.А. у справі була призначена судова комп`ютерно-технічна експертиза.
Згідно висновку Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 05 січня 2026 року № СЕ-19/115-25/20186-КТ на сайті міжнародного інтернет архіву-бібліотеки INTERNET ARCHIVE «Wayback Machne» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_10  на момент проведення експертизи виявлено публікацію (статтю) інтернет видання «ПРЕСТУПНОСТИ.НЕТ» під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 стався скандал із роздачею «президентської» гуманітарки - мерії заявили, що ажіотаж влаштував провокатор, їм займеться поліція».
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання, які зазначені в коментарі відносно позивача «тварина», «провокатор» «зловмисні дії» має характер оціночного судження, а тому не може бути визнане недостовірною інформацією та не підлягає спростуванню у судовому порядку.
Між тим, з таким висновком суду в повному обсязі погодитися неможливо з огляду на наступне.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього відсутність обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі.
У разі, якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено суд може відмовити у позові з цих підстав. 
При цьому достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється.
Наведені правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18 та від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (стаття 2 ЦК України).
На юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (стаття 82 ЦК України).
Територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного та приватного права у випадках та порядку, встановлених Конституцією України та законом. Територіальні громади беруть участь у діяльності створених ними юридичних осіб приватного права на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом (стаття 169 ЦК України).
Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює (абзац другий частини четвертої статті 277 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 761/29315/16-ц міститься висновок про те, що тлумачення частини четвертої статті 277 ЦК України свідчить, що в разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.
У цій справі, позивач просив, зокрема: визнати недостовірною інформацію, що є коментарем ОСОБА_2 , поширену в мережі Інтернет на сайті «Преступности.НЕТ», що належить ТОВ «Інформаційне агентство українська медіа група», а саме: «Чесно, це тварина, його треба судити за провокації, які він робить. Він приїхав підняв скандал: « ОСОБА_3 мені пайок», бо десь почув, що десь видають. Хоча за адресою проживання він не потрапляє в цю чергу. Йому скандалу мало, він обклеїв ОСОБА_4 оголошенням, що там видають пайки і народ повалив, а зупинити людей дуже складно, вони ж прочитали на паркані. Таким чином вийшло, що він штучно створи цей ажіотаж. А далі пішло-поїхало і вийшла така історія. Це зловмисні дії ОСОБА_5 . Мною надано доручення, щоб Інгульська адміністрація подала заяву на нього як провокатор. Нехай їм займаються правоохоронні органи», а також стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 180 000 грн. 
За обставинами цієї справи, ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , який обґрунтовував тим, що останній, займаючи посаду першого заступника міського голови Миколаївської міської ради всупереч загальноприйнятим правилам поведінки у професійному спілкуванні порушив встановлені для посадових осіб органів місцевого самоврядування норми та стандарти поведінки і публічно висловив про ОСОБА_1 судження негативного характеру, які (на думку позивача) порушили його особисті немайнові права як людини, принизили його честь, гідність та завдали шкоди діловій репутації. 
При цьому, як вбачається зі змісту коментарів на які посилається позивач щодо конфлікту між мешканцями м. Миколаєва та посадовими особами з приводу гуманітарної допомоги, ОСОБА_2 діяв як заступник міського голови.
Разом з тим, позивач ОСОБА_1 визначив відповідачем у справі ОСОБА_2 , як фізичну особу.
У справах про захист гідності, честі та ділової репутації у разі поширення посадовою чи службовою особою інформації при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, щодо пов`язаних із цим вимог про відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права поширенням такої інформації, належним відповідачем є юридична особа, в якій працює така посадова чи службова особа. 
Отже, наведене свідчить про те, що спір позивача стосується не лише ОСОБА_2 як фізичної особи, а також Миколаївської міської ради, оскільки ОСОБА_2 є посадовою особою та діяв від її імені.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Разом з тим, розгляд даної справи за відсутності належного відповідача унеможливлює висновки щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті пред`явленого позову, оскільки в такому випадку порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип змагальності сторін.
Лише при належному складі учасників справи судом встановлюються обставини справи та досліджується й вирішується спір по суті. 
Суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини та всупереч ст. 51 ЦПК України вирішив спір по суті, не залучивши до участі всіх осіб, прав, інтересів та обов`язків яких може стосуватися вирішення цього спору.
Натомість, суд апеляційної інстанції позбавлений права на стадії апеляційного розгляду ініціювати питання про залучення до участі у справі інших співвідповідачів чи заміну первісних відповідачів належними.
До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення (пункт 2 частини 1 статті 364 ЦПК України).
Згідно з п. 4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість розгляду справи з таким складом учасників, не залучивши всіх осіб, прав, інтересів та обов`язків яких може стосуватися цей спір.
Оскільки основний висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог є вірним, проте мотиви, з яких виходив суд є передчасними, без залучення всіх осіб, прав та обов`язків яких може стосуватися вирішення спору то рішення суду першої інстанції слід змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
При цьому колегія суддів звертає увагу позивача, що він не позбавлений права на звернення до суду з відповідними вимогами, визначивши належний суб`єктний склад учасників справи.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Важеніною Світланою Анатоліївною задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 16 березня 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова