ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 742/1269/24
провадження № 61-5894св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Воробйової І. А.,  Зайцева А. Ю., 

учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство«Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області,
відповідач -   ОСОБА_1 ,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року у складі судді Короткої А. О. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
Комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області (далі - КП «Прилукитепловодопостачання») у лютому 2024 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість з оплати послуг з постачання теплової енергії у розмірі 58 309,98 грн.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 належать на праві власності нежитлові приміщення, а саме: магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» - у будинку АДРЕСА_1 .
Вказані нежитлові приміщення розташовані на перших поверхах багатоквартирних житлових будинків, у яких позивачем надаються послуги з постачання теплової енергії. 
Внаслідок порушення з боку відповідачки зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати за спожиті комунальні послуги, за нею утворилася заборгованість, яка станом на 22 лютого 2024 року становить 58 309,98 грн.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року провадження у справі за позовом КП «Прилукитепловодопостачання» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між КП «Прилукитепловодопостачання» та    ОСОБА_1 склалися господарські відносини, про що свідчить укладений 01 січня 2009 року між ними договір  № 229 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у якому зазначений абонент - приватний підприємець   ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_1 було доведено належними та допустимими доказами факт використання нею нежитлових приміщень: магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , саме у господарській діяльності, що свідчить про те, що дана справа підсудна господарському суду.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, КП «Прилукитепловодопостачання» подало апеляційну скаргу. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року апеляційну скаргу КП «Прилукитепловодопостачання» залишено без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
01 травня 2026 року КП «Прилукитепловодопостачання» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд», у якій просить скасувати ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року і передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
19 травня 2026 року на адресу Верховного Суду від представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Пилипак Я. С. через систему «Електронний суд»надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

20 травня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 
Встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 30 грудня 2003 року № 840 належить на праві власності нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 (магазин непродовольчих товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») по АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2004 року.
Також ОСОБА_1 належить на праві власності нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 (магазин непродовольчих товарів з прибудовою вхідної групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») по АДРЕСА_1 , загальною площею 109 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 червня 2015 року. 
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 13 липня 1995 року   ОСОБА_1  зареєстрована як фізична особа-підприємець. Види діяльності: 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальними приладами та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах (основний); 47.76 Роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (додаткові).
01 січня 2009 року між КП «Прилукитепловодопостачання» («Виконавець») та приватним підприємцем    ОСОБА_1  («Абонент») укладено договір № 229 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Договір № 229 від 01 січня 2009 року), згідно підпункту 1.1. пункту 1 якого виконавець зобов`язується надати абоненту вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води (при технічній можливості) та холодної води і водовідведення, а абонент зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором.
Відповідно до підпунктів 11.1., 11.2. пункту 11 Договору № 229 від 01 січня 2009 року вказаний договір набирає чинності з моменту підписання і діє в частині надання послуг до 31 грудня 2009 року, а частині проведення розрахунків до повного їх здійснення. Договір вважається щорічно пролонгованим на новий строк на таких же умовах, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії.
Відповідно до додатку № 4 від 01 серпня 2014 року до Договору № 229 від 01 січня 2009 року опалювальна площа за вказаним договором складає: магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» - 79,7 кв.м, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - 109,0 кв.м.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист 
є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського 
й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати 
і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням 
у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так 
і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, 
у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини другої статті 4Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна і суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи 
у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких 
є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого 
є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, 
є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, 
у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 
№ 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18), від 26 травня 2020 року 
у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), від 03 листопада 
2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 27 квітня 
2021 року у справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20)).
Згідно з частиною першою статті 24 Цивільного кодексуУкраїни (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено 
й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа 
з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації 
в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Вказані правові висновки сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження 
№ 12-37гс19).
Разом із тим, у постанові від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19) Велика Палата Верховного Суду  зазначила, що у цій справі позов стосується невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у приміщенні, власником якого є він як фізична особа, який здійснює в цьому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення вартості спожитої теплової енергії  у приміщенні, в якому відповідач як ФОП надає перукарські послуги, між сторонами існують правовідносини, які притаманні господарській діяльності, тому Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про вирішення цього спору у порядку господарського судочинства, оскільки наявні у справі докази свідчать про використання приміщення відповідачем як ФОП у своїй господарській діяльності.

Встановивши, що у справі, яка є предметом касаційного перегляду, спір виник щодо неналежного виконання відповідачкоюобов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у нежитлових приміщеннях (магазинах), власником яких вона є, здійснюючи при цьому у вказанихприміщенняхпідприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій без додержання норм процесуального права. 

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області залишити без задоволення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев