УХВАЛА

11 травня 2026 року
м. Київ

справа № 601/2450/25
провадження № 61-3625ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Кременецької міської ради, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд, при здійсненні судочинства, може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить позбавити батьківських прав відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Заочним рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на службу у справах дітей Кременецької міської ради контроль за виконанням ним своїх батьківських обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , суди виходили з того, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, що в розумінні статті 164 СК України могло би бути достатньою підставою для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суди прийшли до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачу можливості змінити ставлення до виховання дітей.
16 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме на підтвердження сплати судового збору необхідно надати до суду касаційної інстанції відповідний документ та касаційну скаргу у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Заявнику роз`яснено строк, порядок виконання та попереджено про наслідки невиконання вимог ухвали.
30 квітня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на усунення недоліків касаційної скарги надіслала нову редакцію касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
При касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
У новій редакції касаційної скарги заявник зазначає, що за наведених обставин цієї справи підставою для перегляду судових рішень судом касаційної інстанції є відсутність правових висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах та невідповідність (нетотожність) обставин даної справи висновкам Верховного Суду викладеним у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, на які посилається суд апеляційної інстанції.
Разом з тим, на наведені підстави касаційного оскарження заявник посилалася у первинній редакції касаційної скарги, поданій 16 березня 2026 року, та Верховний Суд ухвалою від 31 березня 2026 року визнав їх необґрунтованими. 
«Невідповідність (нетотожність) обставин справи висновкам Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції», не є підставою касаційного оскарження, які визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Залишаючи без руху касаційну скаргу Верховний Суд також роз`яснював, що при посиланні на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) слід зазначити, який саме відсутній висновок Верховного Суду та щодо якої норми права у подібних правовідносинах,з відповідним обґрунтуванням неправильного застосування судами в цій справі норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Разом з тим заявник вказаних вимог не виконала. Аналіз касаційної скарги свідчить, що в ній не викладені передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень, її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. Доводи касаційної скарги переважно зводяться до переоцінки доказів, проте обов`язковою умовою касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України) є обґрунтованість підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Зокрема, нова редакція касаційної скарги доповнена лише тим, що «відповідач тривалий період часу постійно проживає за кордоном, фактично взагалі не спілкується із дітьми, тривалий період часу не сплачує аліментів, не приймає ніякої участі в лікування сина ОСОБА_5 , згідно з поясненнями малолітньої дитини ОСОБА_6 під час перебування разом з батьком останній застосовував відносно нього фізичну силу, приходив додому в стані алкогольного сп`яніння, безпідставно звинувачував сина, що він у нього вкрав телефон, постійно грає на ігрових автоматах, взагалі не приймав участі в судових засіданнях та не спростовував доводів позивача та органу опіки та піклування, який прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. Суди першої та апеляційної інстанцій фактично сприяють відповідачу не здійснювати своїх батьківських прав та обов`язків відносно дітей. Вважаю, що наведені судами висновки в оскаржуваних судових рішеннях суперечать нормам діючого законодавства і жодним чином не забезпечують (не відстоюють) інтереси дітей в цілому». 
Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За змістом частини другої статті 393 ЦПК України та статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.
Оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо викладення підстав касаційного оскарження, тому вказані в ухвалі Верховного Суду від 31 березня 2026 року недоліки не усунуто. 
Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі, а тому касаційна скарга підлягає поверненню.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
Враховуючи викладене, суд не вирішує питання підтвердження  ОСОБА_1 підстав для задоволення клопотання про звільнення або відстрочення сплати судового збору.
Керуючись статтями 183, 185, 260, 393 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у справі № 601/2450/25 вважати неподаною та повернути скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков