Справа № 560/15702/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

08 червня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі – відповідач), у якому просить: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» із розрахунку до 100000,00 грн на місяць пропорційно часу перебування у зв`язку з пораненням, контузією, травмою, каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини, на стаціонарному лікуванні в періоди з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 із розрахунку до 100000,00 грн на місяць пропорційно часу перебування у зв`язку з пораненням, контузією, травмою, каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини, на стаціонарному лікуванні в періоди з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025, з урахуванням проведених виплат за цей період.
Ухвалою суду від 11.09.2025 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно із позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке. 
Зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Вказує, що довідкою військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 04.12.2024 №1884/45/5028 підтверджується, що 29.10.2024 під час виконання бойового завдання в районі Курахівської громади Донецької області в результаті скиду боєприпасу з ворожого БПЛА він отримав бойове травмування, а саме: акубаротравму з перфорацією барабанної перетинки справа, цефалгічний синдром.
Стверджує, що травмування сталося під час виконання обов`язків військової служби під час захисту Батьківщини, незалежності та територіальної цілісності України, під час безпосередньої участі в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України.
Посилається на те, що після отриманої травми проходив стаціонарне лікування: з 03.01.2025 по 24.01.2025 у КНП «Старокостянтинівська багатопрофільна лікарня»; з 04.03.2025 по 20.03.2025 у військовій частині НОМЕР_2 .
На думку позивача, оскільки травмування від 29.10.2024 пов`язане із захистом Батьківщини, а після цього він перебував на стаціонарному лікуванні, відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду, збільшену до 100000,00 грн, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Також зазначає, що 08.07.2025 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату такої винагороди, однак відповідач додаткову винагороду у спірному розмірі не нарахував і не виплатив.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач проти задоволення позову заперечує з таких підстав. 
Відповідач не заперечує факт видачі довідки про обставини травми від 04.12.2024, однак зазначає, що в цій довідці йдеться саме про акубаротравму з перфорацією барабанної перетинки справа та цефалгічний синдром.
Вказує, що у виписному епікризі КНП «Старокостянтинівська багатопрофільна лікарня» за період з 03.01.2025 по 24.01.2025 позивачу встановлені діагнози: компресія нервових корінців та сплетінь при ураженнях міжхребцевих дисків L3-L4, L4-L5, L5-S1 з больовим тонічним синдромом; порушення поперекових та інших міжхребцевих дисків з радикулопатією; порушення ходи та рухливості; реабілітаційні втручання; період видужування після іншого лікування; фактори, пов`язані з умовами служби. 
На думку відповідача, такі діагнози не свідчать про лікування акубаротравми, отриманої 29.10.2024.
Щодо періоду з 04.03.2025 по 20.03.2025 відповідач зазначає, що з виписки із медичної карти стаціонарного хворого №457 вбачається лікування есенціальної гіпертензії, атеросклеротичної хвороби серця, іншої дорсалгії та інших захворювань, які не є тим пораненням, щодо якого видана довідка про обставини травми.
Відповідач також стверджує, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 із рапортом та належними документами для виплати додаткової винагороди за спірні періоди.
Крім того, відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду. 
На думку відповідача, спір щодо виплати грошового забезпечення має вирішуватись із застосуванням статті 233 Кодексу законів про працю України, а позивач мав дізнатися про невиплату відповідної винагороди під час щомісячного отримання грошового забезпечення.
Відповідач також зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки чинне законодавство передбачає позасудову процедуру звернення військовослужбовця із рапортом щодо виплати додаткової винагороди.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
З довідки військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 04.12.2024 №1884/45/5028 вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 29.10.2024 близько 02 год 30 хв під час виконання бойового завдання в районі Курахівської громади Донецької області в результаті скиду боєприпасу з ворожого БПЛА отримав бойове травмування: акубаротравму з перфорацією барабанної перетинки справа, цефалгічний синдром.
У цій довідці зазначено, що позивач був доставлений до стабілізаційного пункту (стабпункту) військової частини НОМЕР_3 04.11.2024, евакуйований до Гаврилівки 04.11.2024, а відповідно до форми №100 (ПМК) від 04.11.2024 отримав акубаротравму з перфорацією барабанної перетинки справа, цефалгічний синдром.
Також у довідці зазначено, що військовослужбовець перебував у засобах індивідуального захисту. 
Травмування військовослужбовця визнано таким, що сталося під час виконання ним обов`язків військової служби під час захисту Батьківщини, незалежності та територіальної цілісності України, під час безпосередньої участі в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України. 
Довідка також містить відомості про те, що травмування не пов`язане з учиненням кримінального або адміністративного правопорушення, не є наслідком алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Отже, довідка військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2024 №1884/45/5028 підтверджує факт отримання позивачем 29.10.2024 бойового травмування, пов`язаного із захистом Батьківщини. 
Водночас, зі змісту цієї довідки вбачається, що встановленим у ній травмуванням є саме акубаротравма з перфорацією барабанної перетинки справа та цефалгічний синдром.
З виписного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №47 КНП «Старокостянтинівська багатопрофільна лікарня» суд встановив, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 03.01.2025 по 24.01.2025.
У зазначеному епікризі основним реабілітаційним діагнозом визначено компресію нервових корінців та сплетінь при ураженнях міжхребцевих дисків L3-L4, L4-L5, L5-S1 з больовим тонічним синдромом, а також порушення поперекових та інших міжхребцевих дисків з радикулопатією. 
Супутніми діагнозами зазначено порушення ходи та рухливості, реабілітаційні втручання, період видужування після іншого лікування, фактори, пов`язані з умовами служби.
В анамнезі захворювання вказано, що болі в поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу турбують позивача з осені 2024 року та посилилися у зв`язку зі значним фізичним навантаженням. 
Також зазначено, що 01.01.2025 позивач направлений командиром частини на стаціонарне реабілітаційне лікування з приводу вертеброгенної люмбоішалгії зліва на фоні дегенеративно-дистрофічних змін хребта з больовим синдромом.
У виписному епікризі №47 зазначено, що в результаті реабілітації нормалізувався патерн ходьби, зменшилися больові відчуття, а стан при виписці є задовільним з поліпшенням.
Як рекомендації зазначено, зокрема, обмеження фізичних навантажень на спину, періодичне носіння корсету для поперекового відділу хребта, користування тростиною до двох тижнів.
Водночас, виписний епікриз №47 не містить висновку про те, що стаціонарне лікування з 03.01.2025 по 24.01.2025 проводилося у зв`язку з акубаротравмою з перфорацією барабанної перетинки справа або цефалгічним синдромом, які вказані у довідці про обставини травми від 04.12.2024 №1884/45/5028. 
Також цей епікриз не містить прямого висновку про те, що таке лікування проводилося саме у зв`язку з пораненням, контузією, травмою чи каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №457 військової частини НОМЕР_2 суд встановив, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 04.03.2025 по 20.03.2025.
У цій виписці основним діагнозом зазначено есенціальну (первинну) гіпертензію: гіпертонічну хворобу першої стадії, перший ступінь, високий ризик.
Супутніми діагнозами зазначені, зокрема: атеросклеротична хвороба серця; інша дорсалгія попереково-грудного відділу; наслідки поверхневої травми голови; наслідки мінно-вибухової травми від 29.10.2024 у вигляді цефалгічного, астеновегетативного синдрому, акубаротравми з посттравматичною перфорацією правої барабанної перетинки; посттравматичний гонартроз та інші стани.
Зі змісту виписки №457 вбачається, що при направленні позивач скаржився на загальну слабкість, періодичні напади серцебиття, відчуття перебоїв у роботі серця, задишку, підвищення артеріального тиску, головний біль, шум у вухах. 
Об`єктивно зазначено, зокрема, артеріальний тиск 160/90 мм рт. ст., пульс 80 ударів за хвилину, ритмічний, задовільних властивостей, лівий колінний суглоб болючий, набряклий, пересування за допомогою тростини.
У виписці №457 зазначені діагностичні дослідження, зокрема загальний аналіз крові та сечі, ЕКГ, МРТ лівого колінного суглоба, дуплексне сканування брахіоцефальних судин, добове моніторування ЕКГ, МРТ головного мозку. 
Проведене лікування: еналаприл, бісопролол, глюкоза, мікстура спокою, аторвастатин, лоспірин, диклофенак, реналган. 
У рекомендаціях зазначено контроль тиску та пульсу, прийом еналаприлу, бісопрололу, лоспірину, бетагістину та інших препаратів.
З довідки військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 від 20.03.2025 суд встановив, що наслідки мінно-вибухової травми від 29.10.2024, а саме закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку у вигляді цефалгічного, астеновегетативного синдрому, акубаротравми з посттравматичною перфорацією правої барабанної перетинки, класифіковані як легка травма, і така травма визнана пов`язаною із захистом Батьківщини.
Водночас, у цій же довідці ВЛК окремо зазначено гіпертонічну хворобу першої стадії, ІХС, дифузний кардіосклероз, церебральний атеросклероз, дисциркуляторну енцефалопатію змішаного генезу, хронічну вертеброгенну люмбоішалгію двобічну з незначним порушенням функції. 
Ці захворювання визначені як такі, що пов`язані з проходженням військової служби, а не як поранення, контузія, травма або каліцтво, пов`язані із захистом Батьківщини.
Також у довідці ВЛК окремо зазначено наслідки після перенесеної військової травми, а саме: множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення обох плечей та лівої сідниці, закриту травму лівого колінного суглоба з пошкодженням капсульно-зв`язкового апарату, заднього рогу медіального меніска, лікованого оперативно, післятравматичний лівобічний гонартроз.
Щодо цих ушкоджень у довідці ВЛК зазначено, що довідка про обставини травми не надана, а травма пов`язана з проходженням військової служби.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2025 №1884/411/2305 про грошове забезпечення суд встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 23.06.2023 по 24.04.2025.
У довідці відображені, зокрема, нарахування додаткової винагороди за жовтень 2024 року, листопад-грудень 2024 року, січень 2025 року, грудень 2024 року та лютий 2025 року, березень 2025 року, квітень 2025 року. 
Водночас, ця довідка не містить відомостей про те, що за періоди з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025 позивачу була нарахована додаткова винагорода саме із розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
Позивач посилається на заяву від 08.07.2025, адресовану командиру військової частини НОМЕР_1 , у якій просив клопотати про здійснення перерахунку та подальшої виплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за періоди лікування з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025. 
Доказів надання відповідачем відповіді на цю заяву матеріали справи не містять.
Водночас, предметом цього спору є саме ненарахування та невиплата додаткової винагороди, а не бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви позивача від 08.07.2025.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII у редакціях, чинних у спірні періоди) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII у редакціях, чинних у спірні періоди) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За частиною першою статті 9 Закону №2011-XII, Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
За абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168 у редакціях, чинних у спірні періоди) установлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Поліцейським, які виконують бойові (спеціальні) завдання під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій, на території держави-агресора, за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань додатково до додаткової винагороди, визначеної абзацом першим цього пункту, виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень.
Особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством внутрішніх справ, але не більше ніж до 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260 у редакціях, чинних у спірні періоди).
Пунктом 2 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах: 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах): під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту); у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника; із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії; з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони; на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях); з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника; з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту; кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування); у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення); з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями; 50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах).
Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)), затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України; 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань): з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави; з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України; з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту; у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії; з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій; у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України; із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій; з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту);
Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Військовослужбовцям, які в установленому законодавством порядку відряджені для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі до складу сільських (селищних), міських, районних та обласних військових адміністрацій, на території (або частині цієї території), здійснення повноважень яких ведуться воєнні (бойові) дії, та виконують бойові (спеціальні) завдання виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 30000 гривень.
Військовослужбовцям Збройних Сил України за періоди виконання бойових (спеціальних) завдань в оперативному підпорядкуванні або у складі органів військового управління (військових частин, підрозділів) розвідувального органу Міністерства оборони України, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, а також інших військових формувань, виплата додаткової винагороди здійснюється в порядку, на умовах та розмірах, передбачених у розділах ХХХIV, ХХХV цього Порядку.
Військовослужбовцям, зазначеним у розділах ХХХIV, ХХХV цього Порядку, які одночасно мають право на отримання додаткової винагороди за різними умовами, ця додаткова винагорода виплачується в більшому розмірі.
Пунктом 9 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Пунктом 10 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини,- виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла), у тому числі за місяць початку військової служби; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення),- за час перебування в полоні (заручниках) та до дня звільнення включно або за час перебування в інтернуванні та до дня повернення до України або за час безвісної відсутності; у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
За пунктом 12 розділу XXXIV Порядку №260, підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Згідно із пунктом 15 розділу XXXIV Порядку №260, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника); усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посади,- з дня усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника), до дня фактичного завершення усунення або відсторонення, оголошеного наказом командира (начальника); відмовились виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника); вживали алкогольні напої (наркотичні або психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння,- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника); вчинили інші дії (бездіяльність), за які судом прийнято рішення про притягнення до відповідальності за вчинення кримінального, військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією,- за місяць, у якому така постанова (вирок) надійшла до військової частини; добровільно здалися в полон,- з дня з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, оголошеного наказом командира (начальника); навмисно спричинили собі тілесні ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство (крім випадків доведення до самогубства, встановленого судом),- за місяць, у якому здійснено ушкодження чи іншу шкоду своєму здоров`ю або самогубство; відбувають покарання на гауптвахті - за час відбування такого покарання.
Зазначене не стосується військовослужбовців, визначених в абзацах другому-шостому цього пункту, які протягом поточного місяця загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану в Україні поранень, контузій, травм та каліцтв, пов`язаних із захистом Батьківщини) або захоплені в полон, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні або отримали поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини.
Так, суд вказує на те, що обставини, передбачені пунктом 15 розділу XXXIV Порядку №260, відповідачем не заявлялись як самостійна підстава невиплати та матеріалами справи не підтверджені.
Пунктом 16 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що підготовка проєктів наказів для здійснення виплати додаткової винагороди покладається на підрозділи, що відповідають за ведення обліку особового складу.
Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23, про те, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю і поширюється, зокрема, на осіб, які проходять публічну службу, якщо спір стосується виплат, пов`язаних з оплатою праці або грошовим забезпеченням.
Суд також ураховує висновки Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, щодо застосування статті 233 КЗпП України до спорів про грошове забезпечення військовослужбовців з урахуванням редакції цієї статті, чинної у відповідний період.
Зазначені правові висновки Верховного Суду враховуються судом саме під час вирішення питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, а не для оцінки наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для нарахування спірної додаткової винагороди.
Суд також ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі №814/1460/16 та від 06.02.2020 у справі №825/1330/17, відповідно до якої адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень ретроспективно, тобто з огляду на ті обставини, які існували на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дії або допущення бездіяльності.
Отже, суд не підміняє мотиви суб`єкта владних повноважень новими міркуваннями, які не існували на час відповідної дії або бездіяльності, однак перевіряє, чи існували на той час юридичні та фактичні підстави для вчинення дії або бездіяльності на якій наполягає позивач.
Так, предметом цього спору є стверджувана позивачем протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка, на думку позивача, полягає у ненарахуванні та невиплаті додаткової винагороди за постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 із розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу перебування позивача на стаціонарному лікуванні у періоди з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025.
Вирішуючи спір про бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд перевіряє, чи був у такого суб`єкта обов`язок учинити певні дії, чи настав строк виконання такого обов`язку, чи були наявні фактичні та правові підстави для його виконання, а також чи довів суб`єкт владних повноважень правомірність невчинення відповідних дій.
Суд зазначає, що у цій справі факт отримання позивачем 29.10.2024 травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2024 №1884/45/5028. 
Відповідач цей факт по суті не заперечує.
Також матеріалами справи підтверджено факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні у двох спірних періодах: з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025.
Водночас, суд виходить з того, що для застосування пункту 1 постанови №168 та пункту 11 розділу XXXIV Порядку №260 у частині виплати додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн за час стаціонарного лікування необхідним є встановлення не лише факту бойової травми позивача і не лише факту його стаціонарного лікування, а саме перебування позивача на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
Отже, обов`язковою умовою спірної виплати позивачеві є причинний зв`язок між відповідним стаціонарним лікуванням і тим пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, яке пов`язане із захистом Батьківщини.
Водночас, суд враховує, що відповідно до сталої практики Верховного Суду адміністративний суд не є спеціалізованою установою в медичній сфері та не вправі самостійно визначати діагноз, ступінь придатності військовослужбовця до військової служби або медичну обґрунтованість висновків військово-лікарських комісій. 
Так, у цій справі суд не переглядає медичні висновки стосовно позивача, не встановлює інший діагноз і не вирішує питання, яке потребує спеціальних медичних знань. 
Суд оцінює наявні у матеріалах справи медичні документи виключно як письмові докази на предмет того, чи містять вони відомості, необхідні для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, а саме: чи підтверджують вони перебування позивача на стаціонарному лікуванні саме у зв`язку з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
Щодо періоду з 03.01.2025 по 24.01.2025 року, то суд зазначає про таке. 
Так, із виписного епікризу №47 вбачається, що позивач перебував на стаціонарному реабілітаційному лікуванні з приводу компресії нервових корінців та сплетінь при ураженнях міжхребцевих дисків L3-L4, L4-L5, L5-S1 з больовим тонічним синдромом, порушення поперекових та інших міжхребцевих дисків з радикулопатією, порушення ходи та рухливості.
При цьому, у цьому документі не зазначено, що лікування позивача проводилося з приводу акубаротравми з перфорацією барабанної перетинки справа або цефалгічного синдрому, які зазначені у довідці про обставини травми від 04.12.2024 №1884/45/5028.
Посилання у виписному епікризі на «фактори, пов`язані з умовами служби» не є тотожним встановленню того, що стаціонарне лікування здійснювалося саме у зв`язку з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
У той же час, суд звертає увагу, що постанова №168 і Порядок №260 розмежовують загальне проходження військової служби та спеціальну підставу для збільшеної додаткової винагороди - поранення, контузію, травму або каліцтво, пов`язані із захистом Батьківщини.
Саме остання підстава надає право на збільшену додаткову винагороду за час стаціонарного лікування.
Отже, наявні у справі докази не підтверджують, що стаціонарне лікування позивача з 03.01.2025 по 24.01.2025 проводилося саме у зв`язку з його бойовою травмою від 29.10.2024, зазначеною у довідці про обставини травми від 04.12.2024.
Із приводу періоду з 04.03.2025 по 20.03.2025 року, то суд вказує на таке. 
Із виписки №457 вбачається, що основним діагнозом, з яким позивач перебував на стаціонарному лікуванні, була есенціальна первинна гіпертензія, тобто гіпертонічна хвороба першої стадії, перший ступінь, високий ризик.
У виписці також зазначено супутні діагнози, серед яких є наслідки мінно-вибухової травми від 29.10.2024. 
Проте наявність такого супутнього діагнозу сама по собі не доводить, що стаціонарне лікування у період з 04.03.2025 по 20.03.2025 здійснювалося саме у зв`язку з цією травмою.
Зі змісту виписки №457 вбачається, що основним діагнозом зазначено есенціальну гіпертензію, а проведене лікування та рекомендації наведені саме у зв`язку із зазначеними у виписці діагнозами. 
Водночас, суд вказує на те, що зазначена виписка не містить прямого висновку про те, що стаціонарне лікування позивача проводилося саме у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини.
Довідка ВЛК від 20.03.2025 підтверджує, що наслідки мінно-вибухової травми від 29.10.2024 пов`язані із захистом Батьківщини. 
Однак ця довідка одночасно розмежовує наслідки такої травми та інші захворювання позивача. 
Зокрема, гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, хронічна вертеброгенна люмбоішалгія визначені як захворювання, пов`язані з проходженням військової служби.
Отже, довідка ВЛК не підтверджує, що основне захворювання, з приводу якого позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 04.03.2025 по 20.03.2025, було пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
При цьому, суд також ураховує, що у довідці ВЛК зазначені інші наслідки перенесеної військової травми - множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення обох плечей та лівої сідниці, закрита травма лівого колінного суглоба та післятравматичний лівобічний гонартроз.
Однак щодо цих ушкоджень у довідці ВЛК прямо зазначено, що довідка про обставини травми не надана, а травма пов`язана з проходженням військової служби. 
Тому ці ушкодження також не можуть бути покладені в основу висновку про право позивача на спірну додаткову винагороду саме за постановою №168 як за лікування травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Оцінюючи доводи позивача, суд зазначає, що сам факт отримання 29.10.2024 бойової травми та подальше перебування на стаціонарному лікуванні не створюють автоматичного права на додаткову винагороду у розмірі до 100000 грн за кожний період такого лікування.
Суд виходить з того, що для виникнення цього права необхідно, щоб конкретне стаціонарне лікування було зумовлене саме пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
У цій справі наявні медичні документи підтверджують інші підстави стаціонарного лікування у спірні періоди: захворювання хребта, реабілітаційне лікування, гіпертонічну хворобу, серцево-судинні та інші супутні стани. 
Водночас, вони не містять прямого медичного висновку, що стаціонарне лікування у спірні періоди проводилося саме у зв`язку з акубаротравмою з перфорацією барабанної перетинки справа та цефалгічним синдромом, отриманими 29.10.2024 під час захисту Батьківщини.
Щодо доводів відповідача про неподання рапорту, то суд виходить із таких міркувань. 
Відповідач зазначає, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 із рапортом та належними документами для виплати додаткової винагороди за спірні періоди.
Водночас, суд зазначає, що наявність або відсутність рапорту не є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові. 
Якщо матеріали справи підтверджують наявність у військовослужбовця права на виплату, сама відсутність рапорту не може нівелювати його право на грошове забезпечення.
У той же час, у цій справі відмова у позові зумовлена не відсутністю рапорту, а відсутністю належного підтвердження обов`язкової матеріально-правової умови спірної виплати - зв`язку конкретних періодів стаціонарного лікування позивача з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини.
Із приводу доводів відповідача про неналежний спосіб захисту, то суд зазначає про таке. 
Відповідач вказує, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки мав звернутися з рапортом у позасудовому порядку.
Суд не погоджується з цим доводом військової частини з огляду на таке.
Вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень і зобов`язання вчинити певні дії прямо передбачені пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України. 
Тому обраний позивачем спосіб захисту загалом відповідає характеру спірних правовідносин.
Наявність внутрішньої рапортної процедури не позбавляє військовослужбовця права на судовий захист. 
Водночас підстав для застосування обраного способу захисту у цій справі немає, оскільки суд не встановив правових підстав для нарахування та виплати позивачу спірної додаткової винагороди за зазначені періоди.
Із приводу посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд вказує на таке 
Відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Суд погоджується, що спірна додаткова винагорода належить до виплат, пов`язаних із грошовим забезпеченням військовослужбовця, а тому, під час вирішення питання про строк звернення до суду підлягає врахуванню стаття 233 КЗпП України у редакції, чинній на час звернення до суду, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Судової палати Касаційного адміністративного суду, які наведені вище.
Так, відповідач вважає, що позивач мав дізнатися про невиплату додаткової винагороди за січень 2025 року не пізніше 05.05.2025, а за березень 2025 року - не пізніше 05.07.2025.
Однак відповідач не подав суду доказів того, що позивач до липня 2025 року отримав письмове повідомлення або інший документ із деталізованою інформацією про склад нарахованого й виплаченого грошового забезпечення та про підстави ненарахування саме спірної додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн за періоди стаціонарного лікування.
Довідка про грошове забезпечення від 31.07.2025 не може підтверджувати обізнаність позивача про склад і підстави нарахувань раніше дати її складення.
Сам факт отримання певної суми грошового забезпечення або додаткової винагороди на банківський рахунок без доказів надання деталізованої інформації про всі складові грошового забезпечення, підстави їх нарахування, періоди, за які вони виплачені, та причини ненарахування саме спірної винагороди за час стаціонарного лікування не є достатнім доказом того, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права у дати, на які посилається відповідач.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач у липні 2025 року звертався до військової частини із заявою щодо виплати спірної додаткової винагороди. 
Відповідач не довів, що до цього позивач мав достатню і конкретну інформацію про порушення свого права саме в тому обсязі, який є предметом цього спору.
За таких обставин, суд не встановив підстав для залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суду.
Із приводу заяви позивача від 08.07.2025 року, то суд виходить із такого. 
Позивач посилається на те, що звертався до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування і виплату додаткової винагороди.
Суд зазначає, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди та зобов`язати відповідача здійснити її нарахування і виплату. 
Вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви від 08.07.2025 або про зобов`язання повторно розглянути цю заяву позивач не заявляв.
Відповідно до змісту частини другої статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог лише тоді, коли це необхідно для ефективного захисту прав, свобод чи інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
У цій справі суд не встановив правових підстав для нарахування та виплати позивачу спірної додаткової винагороди за періоди з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025. 
Тому вихід за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву не забезпечив би ефективного захисту, оскільки наявними доказами не підтверджено правових підстав для нарахування та виплати позивачу спірної додаткової винагороди.
Щодо розподілу обов`язку доказування, то суд зазначає про таке. 
Оцінюючи обов`язок доказування за частиною другою статті 77 КАС України, суд виходить з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен довести правомірність своєї бездіяльності у спірних правовідносинах.
Водночас, ця норма не звільняє суд від обов`язку оцінити всі докази у сукупності та не означає, що суд може визнати доведеними факти, які не підтверджені належними доказами.
Так, у цій справі відповідач заперечив наявність правових підстав для виплати, послався на зміст медичних документів і довідки про грошове забезпечення, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що спірні періоди стаціонарного лікування позивача були лікуванням саме поранення, контузії, травми або каліцтва, пов`язаних із захистом Батьківщини.
З урахуванням частини другої статті 77 КАС України, суд оцінює, чи довів відповідач правомірність невчинення дій щодо нарахування та виплати спірної винагороди. 
У цій справі відповідач послався на зміст медичних документів, які містяться в матеріалах справи, та обґрунтував, що ці документи не підтверджують перебування позивача на стаціонарному лікуванні саме у зв`язку з бойовою травмою, зазначеною у довідці про обставини травми від 04.12.2024.
Оцінивши наявні у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтував відсутність у поданих документах підтвердження обов`язкової умови для видання наказу про виплату додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн за спірні періоди.
Отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, а також похідна вимога про зобов`язання здійснити її нарахування і виплату, задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд встановив, що факт отримання позивачем 29.10.2024 бойової травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, підтверджений матеріалами справи.
Так, суд також встановив, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 03.01.2025 по 24.01.2025 та з 04.03.2025 по 20.03.2025.
Однак матеріали справи не підтверджують, що зазначені періоди стаціонарного лікування були лікуванням саме у зв`язку з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, пов`язаними із захистом Батьківщини.
Оскільки така умова є обов`язковою для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн за постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та розділом XXXIV Порядку №260, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений