ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" квітня 2026 р. Справа№ 910/18641/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Мальченко А.О. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Супрун В.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 20.04.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 (повний текст складено та підписано 10.07.2025)
у справі № 910/18641/23 (суддя О.В. Мандриченко)
за позовом Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр"
до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (відповідач-1) 
Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (відповідач-2) 
про визнання протиправною та скасування державної реєстрації, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття поземельних книг, а саме: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка №3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка №4 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області скасувати записи про державну реєстрацію земельних ділянок: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка №3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка №4 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відновити у Державному земельному кадастрі запис про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, площею 0,1990 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом поновлення запису в Поземельній книзі (Поземельної книги).
11.03.2024 Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" подав до господарського суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив: 
1. Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 08.02.2024 року № 7748/7789 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:88:199:0092), яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради для будівництва, обслуговування будівель закладів освіти за адресою: АДРЕСА_1 та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (зміна цільового призначення);
2. Визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок:
- земельна ділянка № 1 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0090) площею 0,0172 га,
- земельна ділянка № 2 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0091) площею 0,0271 га, 
- земельна ділянка № 3 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0093) площею 0,0546 га, 
- земельна ділянка № 4 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0004) площею 0,0116 га, 
- земельна ділянка № 5 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0005) площею 0,0885 га;
3.3обов?язати Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області скасувати в Державному земельному кадастрі записи про державну реєстрацію земельних ділянок: 
- земельна ділянка № 1 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0090) площею 0,0172 га, 
- земельна ділянка № 2 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0091) площею 0,0271 га, 
- земельна ділянка № 3 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0093) площею 0.0546 га, 
- земельна ділянка № 4 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0004) площею 0,0116 га, 
- земельна ділянка № 5 (кадастровий номер 8000000000:88:199:0005) площею 0,0885 га; 
4.3обов?язати Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області поновити у Державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1990 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (в межах, конфігурації та координатах земельної ділянки, якій раніше присвоювався кадастровий номер 8000000000:88:199:9910);
5. Скасувати рішення державного реєстратора Пилипчука Віталія Анатолійовича, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 
- індексний номер 68001917 від 13.06.2023 року про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської об`єкта міської ради на земельну ділянку площею 0,0172 га (реєстраційний номер нерухомого майна 2748812380000), кадастровий номер 8000000000:88:199:0090, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з одночасним припиненням зареєстрованого речового права (номер відомостей про речове право 50612049);
- індексний номер 60645939 від 29.09.2021 року (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва (реєстраційний в особі Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,0271 га номер об`єкта нерухомого майна 2467035880000), кадастровий номер 8000000000:88:199:0091, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з одночасним припиненням зареєстрованого речового права (номер відомостей про речове право 44207308);
- індексний номер 60646619 від 29.09.2021 року про реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, правокористувач: Господарський суд міста Києва, земельна ділянка площею 0,0271 га, кадастровий номер 8000000000:88:199:0091, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з одночасним припиненням зареєстрованого іншого речового права: права постійного користування земельною ділянкою (номер запису про інше речове право 44207824);
- індексний номер 68002451 від 13.06.2023 року про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,1001 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2748829080000), кадастровий номер 8000000000:88:199:0092, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з одночасним припиненням зареєстрованого речового права (номер відомостей про речове право 50612507);
- індексний номер 68001685 від 13.06.2023 року про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,0546 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2748804380000), кадастровий номер 8000000000:88:199:0093, що знаходиться за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1 з одночасним припиненням зареєстрованого речового права (номер відомостей про речове право 50611825);
6. Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 23.09.2021 року № 2695/2736 "Про надання господарському суду міста Києва земельної ділянки у постійне користування для розміщення та обслуговування об`єктів транспортної інфраструктури на АДРЕСА_1 у Шевченківському районі міста Києва.
У підготовчому засіданні 27.08.2024 судом розглядалася заява Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" про зміну предмету позову.
Судом було зазначено, що позивачем фактично одночасно змінено і предмет позову і його підстави, оскільки у даному випадку фактично виникли нові матеріально-правові вимоги позивача, які обґрунтовуються іншими, що за своєю суттю є новим позовом. 
Більше того, позивачем було долучено нові докази в обґрунтування вказаних нових позовних вимог. 
А відтак, враховуючи вищевикладене, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні заяви Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" про зміну предмету позову.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/18641/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог (відсутність у позивача порушеного права та обрання позивачем неналежного способу захисту).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із зазначеним рішенням, Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.
Суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення неправильні висновки, які ґрунтуються на неправильному встановленні обставин по справі та неповного їх з`ясування, а також невірного тлумачення висновків Верховного Суду, що містяться в постанові від 10.12.2021 по справі №910/11673/20.
Апелянт не погоджується з висновками суду про автоматичне припинення права постійного користування позивачем спірною земельною ділянкою, вважаючи що вони суперечать обставинам справи та висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 10.12.2021 у справі №910/11673/20.
Оскільки суд вказав про відсутність у позивача права користування земельною ділянкою, що стало відмовою в позові, вважає, що по суті позовні вимоги залишились невирішеними, а обставини справи без будь-якої оцінки в контексті заявлених позовних вимог.
Зазначає, що єдиною підставою для позбавлення права користування позивача вказаною земельною ділянкою було згадане рішення Київської міської ради, а не обставини, що мали місце в 2012 році.
На думку апелянта, Київська міська рада в особі якої територіальна громада міста Києва володіє земельними ділянками, що є предметом спору, могла бути залучена судом третьою особою у справі, а не відповідачем, про що вказано судом.
Не погоджується з позицією суду про неналежний спосіб захисту, зокрема стосовно норм ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та ч.13 ст.79-1 ЗК України, оскільки позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, та, зокрема, просив, в тому числі про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень з одночасним припиненням зареєстрованого речового права по кожній новоутвореній земельній ділянці.
Крім того, вказує про факт обізнаності суду про наявність прямого конфлікту інтересів, через відмову суду в залученні господарського суду міста Києва третьою особою у справі, оскільки земельна ділянка прилягає до внутрішнього двору господарського суду міста Києва та використовується ним.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Коробенко Г.П., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді Хрипун О.О., Кравчук Г.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025, після виходу судді Кравчук Г.А. з відпустки, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/18641/23, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на  18.09.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 відмовлено Благодійному фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" у задоволенні заяви про відвід головуючого судді Коробенка Г.П. та судді Кравчука Г.А. від розгляду справи №910/18641/23.
В судовому засіданні 18.09.2025 позивач повторно висловив свою недовіру складу суду у складі головуючого судді Коробенка Г.П., суддів Хрипуна О.О. та Кравчука Г.А., після чого, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду в судовому засіданні заявила самовідвід від розгляду справи №910/18641/23 з метою виключення обставин, які можуть поставити під сумнів неупередженість суддів при розгляді апеляційної скарги Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/18641/23, а також задля недопущення у подальшому сумнівів у сторін чи інших осіб щодо неупередженості суддів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 заяву головуючого судді Коробенка Г.П., суддів Хрипуна О.О. та Кравчука Г.А. про самовідвід задоволено.
Справу №910/18641/23 передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Мальченко А.О., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/18641/23. Розгляд справи №910/18641/23 призначено на 08.12.2025.
В судовому засіданні 08.12.2025 приймали участь представники позивача та представники відповідачів, надали пояснення по справі.
З метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин, ухвалою суду від 08.12.2025 оголошено перерву у справі № 910/18641/23 на 23.02.2026.
23.02.2026 в судовому засіданні приймали участь представник позивача, представники відповідачів 1 та 2.
23.02.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 22.02.2026) через підсистему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Швець Ю.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням в іншому судовому засіданні в якості захисника обвинуваченого.
23.02.2026 керівником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю адвоката позивача брати участь у судовому засіданні у зв`язку з перебуванням в іншому судовому засіданні в якості захисника обвинуваченого.
В судовому засіданні позивач підтримав заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, представники відповідачів 1,2 не заперечували.
З метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, враховуючи задоволення клопотання представників позивача про відкладення розгляду справи, ухвалою суду від 23.02.2026 відкладено розгляд справи № 910/18641/23 на 20.04.2026.
До матеріалів справи представником відповідача-2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній категорично заперечує доводи апелянта, оскаржуване рішення вважає правильним та просить залишити його без змін.
Відповідь позивача на відзив відповідача-2 містить його позицію про те, що подаючи заяву про зміну позовних вимог, він здійснив всі необхідні процесуальні дії щодо зміни позовних вимог, в тому числі і щодо припинення речових прав по вказаним земельним ділянкам, проте така заява судом не була прийнята.
У запереченнях відповідача-2 на відповідь позивача на відзив відповідача-2, останній зазначає, що станом на момент розгляду справи в суді, зареєстроване право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказані вище земельні ділянки та право постійного користування Господарського суду міста Києва, в установленому законодаством порядку, органами державної реєстрації речових прав, визначеними в статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не скасовано, що виключає можливість задоволення позову та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок з підстав, визначених ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п.114 Порядку ведення Державного земельного кадастру.
Вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0004 та 8000000000:88:199:0004 (право власності зареєстровано за Київською міською радою (реєстраційний номер земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав - 59188078, 59188338) та усіх зареєстрованих щодо них речових прав позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялись, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх порушених прав.

Явка представників сторін
В судовому засіданні апеляційної інстанції 20.04.2026 представники позивача підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 20.04.2026 заперечували проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просили у її задоволенні відмовити з підстав, викладених у поясненнях на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 20.04.2026 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Судом встановлено, що 09.07.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 37242646).
30.07.2020, на підставі заяви розробника від імені Київської міської ради, як власника вказаної земельної ділянки, Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (далі також - відповідач 2) було здійснено державну реєстрація поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, в результаті чого утворилися новоутворені земельні ділянки:
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0090, площею 0,0172 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0091, площею 0,0271 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092, площею 0,1001 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0093, площею 0,0546 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.
Позивач, звертаючись до господарського суду, вказує, що у нього є право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-КВ № 006712 від 23.10.2001.
Як зазначає Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" (далі також - позивач, Фонд), з 2001 по 2020 він добросовісно, відкрито та безперервно користувався наданою йому земельною ділянкою, однак рішенням Київської міської ради № 9/9088 від 07.07.2020 йому було припинено право постійного користування вказаною земельною ділянкою, яке було ним оскаржене в суді та яке було визнано незаконним постановою Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 910/11673/20.
Отже, на думку позивача, після його прийняття і визнання незаконним припинення права постійного користування Фонду, рішення Київської міської ради від 02.02.2000, яким було надано право постійного користування вказаною земельною ділянкою Фонду, відновило свою чинність, а на день подання позову, не існує жодного рішення Київської міської ради щодо скасування (припинення) вищезгаданого рішення від 02.02.2000 або безпосередньо право постійного користування позивача.
Крім того, позивач звертає увагу, що на даний час продовжує бути власником об`єктів нерухомості, що розташовані на даній земельній ділянці, а саме дві нежитлові будівлі заг. площею 720,10 кв.м. та включені до складу "Об`єкту незавершеного будівництва" і внесені до Єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт за № 19120150570327 у відповідності вимог пункту 8 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" на час виконання будівельних робіт та введення Об`єкту в експлуатацію", що підтверджується листом Держархбудінспекції України від 14.08.2020 №40-701-16/5543-20.
А відтак, як підсумовує позивач, жодних правових підстав обмеження Фонду у його праві постійного користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі площею 0,1990 га на даний час не існує.
В свою чергу позивач вказує, що внаслідок прийняття Верховним Судом постанови від 10.12.2021 у справі № 910/11673/20, фактично було поновлено право постійного користування Фонду вказаною земельною ділянкою.
А тому, позивач вважає, що в судовому порядку необхідно визнати незаконним поділ вищевказаної земельної ділянки, формування нових чотирьох земельних ділянок, поновити безпосередньо об`єкт - земельну ділянку у її первинному стані з метою захисту його законних інтересів та забезпечення реалізації права постійного землекористування Фонду на цю земельну ділянку площею 0,1990 га за адресою: АДРЕСА_1.
Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - відповідач 1, Департамент), заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що позивач не відноситься до юридичних осіб державної або комунальної власності, у зв`язку з чим земельні ділянки, відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України, не можуть перебувати в постійному користуванні Фонду.
Крім того, Департамент зазначає, що з огляду на набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Веселка" на підставі мирової угоди, яку затверджено ухвалою від 14.05.2012 Господарського суду міста Києва, права власності на нерухоме майно, для експлуатації якого позивачу було надано у постійне користування земельну ділянку згідно рішення № 10/731 від 03.02.2000 Київської міської ради "Про надання та вилучення земельних ділянок", у Фонду право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1990 га у АДРЕСА_1, яке посвідчувалось державним актом № 006712, автоматично було припинено в силу приписів п. "е" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України.
Відповідач 1 вважає, що доводи Фонду не містять обґрунтування того, яким чином заявлені позовні вимоги зможуть відновити права або захистити його інтереси щодо визнання протиправними та скасування державної реєстрації земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття поземельних книг.
Крім того, Департамент звертає увагу суду, що за даних обставин справи можна констатувати як і відсутність у Фонду права на звернення до суду, так і відсутність реального порушеного права чи інтересу, що підлягає захисту, у зв`язку з тим, що право постійного користування земельною ділянкою у позивача припинилось 17.08.2012 автоматично в силу закону, який за цих умов не вимагає підтвердження припинення такого права за окремим рішенням органу місцевого самоврядування або судовим рішенням та право на об`єкти нерухомого майна.
Відповідач 2, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що правові підстави для скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровим номером 8000000000:88:199:0090, 8000000000:88:199:0091, 8000000000:88:199:0092, 8000000000:88:199:0093 відсутні, оскільки 07.06.2023 зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради та така реєстрація не скасована, що виключає можливість скасування державної реєстрації, а вимоги про припинення усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо зазначених вище земельних ділянок у позовній заяві Фондом не заявлялись.
Також відповідач 2 зазначає, що позивач не довів наявність правових підстав для скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок та обрав спосіб захисту, який не відповідає вимогам ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України та ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки за рішенням суду можливо виключно разом із скасуванням усіх речових прав щодо такої земельної ділянки.
Крім того, відповідач 2 звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено порядку відновлення/поновлення державної реєстрації земельної ділянки, державну реєстрацію якої скасовано та не передбачено порядку повторного присвоєння скасованого кадастрового номеру, у зв`язку з чим, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 не відновиться у Державному земельному кадастрі з визначеним номером, а саме 8000000000:88:199:0010, оскільки таке суперечить ч. 7 ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр".

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

27.08.2024 у судовому засіданні Господарським судом міста Києва ухвалено відмовити у задоволенні заяви позивача про зміну предмету позову (вх.11.03.2024 та 26.08.2024) із занесенням ухвали суду до протоколу судового засідання. 
Не погоджуючись із вказаною протокольною ухвалою суду, 06.09.2014 (згідно дати звернення до канцелярії суду) Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.08.2024 про відмову в задоволенні заяв позивача про зміну предмету позову від 11.03.2024 та від 26.08.2024 у справі №910/18641/23 скасувати та прийняти нову ухвалу, якою прийняти до розгляду заяви про зміну предмету позову від 11.03.2024 та від 26.06.2024, матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 апеляційну скаргу Товариства Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" залишено без задоволення. Протокольну ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.08.2024 у справі №910/18641/23 залишено без змін.
Колегією суддів у вказаній постанові виснувано наступне.
«Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в обґрунтування поданої заяви про зміну предмету позову, позивач зазначає про неправомірність рішення Київської міської ради від 08.02.2024 року № 7748/7789 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:88:199:0092), на підставі якого фактично позивачем також було доповнено позовні вимоги. 
В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 46 ГПК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем фактично було одночасно змінено і предмет позову і його підстави, оскільки у даному випадку фактично виникли нові матеріально-правові вимоги позивача, які обґрунтовуються іншими, що за своєю суттю є новим позовом. Більше того, позивачем було долучено нові докази в обґрунтування вказаних нових позовних вимог. 
А тому висновок суду першої інстанції (що оформлено протокольною ухвалою від 27.08.2024) про відмову у їх задоволенні - є правомірним та таким, що узгоджується з наведеними нормами процесуального права. 
Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що протокольна ухвала Господарського суду міста Києва від 27.08.2024 в частині відмови в задоволенні заяви Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" від 11.03.2024 про зміну предмету позову постановлена у відповідності до положень ГПК України, а тому відсутні підстави для її скасування, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню».

З огляду на викладене, судом першої інстанції у даній справі розглядались наступні позовні вимоги:
- визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом закриття поземельних книг, а саме: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка №3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка № НОМЕР_1 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області скасувати записи про державну реєстрацію земельних ділянок: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка № НОМЕР_2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка № НОМЕР_3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка № НОМЕР_1 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відновити у Державному земельному кадастрі запис про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, площею 0,1990 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом поновлення запису в Поземельній книзі (Поземельної книги).

Нормами ч. 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» та у зв`язку із припиненням повноважень виконавчого органу Київської міської ради з ведення Державного земельного кадастру в місті Києві та з метою забезпечення його ведення центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів і його територіальним органом у м. Києві до Державного агентства земельних ресурсів рішенням Київської міської ради від 25.12.2012 №715/8999 «Про передачу інформації про земельні ділянки в межах міста Києва» передано інформацію про земельні ділянки в межах міста Києва, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) до 01.01.2013 в електронному вигляді у форматі електронного файлу.
Тобто, ведення Державного земельного кадастру (в тому числі і відкриття Поземельних книг на нові земельні ділянки) на території міста Києва територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у м. Києві, здійснюється виключно з 01.01.2013.
Так, відповідно до інформації переданої на підставі рішення Київської міської радт від 25.12.2012 № 715/8999, 23.10.2001 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, площею 0,1990 га, яка розташована за адресою: м. Київ, р-н Шевченківський, вул. Івана Франка, 28 на праві постійного користування за Благодійним фондом сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр» (право посвідчувалось - державним актом від 23.10.2001 № ІІ-КВ 006712).
У відповідності до положень статті 116 Земельного кодексу України (редакції чинній на момент державної реєстрації поділу земельної ділянки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим кодексом або за результатами аукціону.
Як свідчать матеріали справи, рішенням Київської міської ради від 07.07.2020 №9/9088 вирішено припинити Благодійному фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук «Міжнародний діловий центр» право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1990 га (кадастровий номер 8000000000:88:199:0010) та віднести зазначену земельну ділянку до земель запасу.
Тобто, станом на 07.07.2020, рішенням Київської міської ради від 07.07.2020 № 9/9088 право Позивача на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 було припинено.
З 01.01.2013 набрали чинності зміни до статті 126 Земельного кодексу України у 
відповідності до яких, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: (виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації); державні реєстратори прав на нерухоме майно.
Як вказує відповідач-2, з урахуванням зазначеного, в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав до автоматизованої системи Державного земельного кадастру надійшла інформація про те, що 09.07.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 37242646).
Отже, починаючи з 09.07.2020 власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 була Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.
Процедура поділу раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні визначена у статті 79-1 Земельного кодексу України, статтях 24, 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пунктах 107-114, 136 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок від 17.10.2012 № 1051)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
В силу вимог статті 79-1 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент державної реєстрації поділу спірної земельної ділянки) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
У абз. 3 ч. 3 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 2 пункту 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру чітко зазначено про те, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи.
Перелік документів, необхідних для здійснення державної реєстрації поділу або об`єднання земельних ділянок визначений у ч. 4 статті 3 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 110 Порядку ведення Державного земельного кадастру.
В силу вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 109 Порядку ведення Державного земельного кадастру у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок державна реєстрація новоутворених земельних ділянок здійснюється за заявою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності, в даному випадку - це територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.
Відповідач-2 вказує, що оскільки, склад та зміст технічної документації із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки відповідав вимогам статті 56 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та були відсутні інші підстави для відмови у державній реєстрації поділу земельної ділянки, 30.07.2020 на підставі заяви розробника цієї документації від імені Київської міської ради як власника земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором було здійснено державну реєстрацію поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 (відомості про яку та її кадастровий номер були скасовані та набули статусу архівних), в результаті поділу якої утворилося новоутворені земельні ділянки:
з кадастровим номером 8000000000:88:199:0090, площею 0,0172 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
з кадастровим номером 8000000000:88:199:0091, площею 0,0271 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092, площею 0,1001 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
з кадастровим номером 8000000000:88:199:0093, площею 0,0546 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.
Нормами ч. 4 статті 25 даного Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пунктів 57, 114 Порядку від 17.10.2012 № 1051 встановлено, що Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку.
Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації набувають статусу архівних та відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи, а Поземельна книга на неї закривається.
Отже, 30.07.2020 державна реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 скасована, відомості про неї набули статусу архівних, а зазначена земельна ділянка у відповідності до ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, припинила своє існування як об`єкт цивільних прав, натомість замість неї утворились нові земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:88:199:0090, 8000000000:88:199:0091, 8000000000:88:199:0092, 8000000000:88:199:0093.
Головне управління Держгеокадастру у м. Києві до розгляду справи №910/11673/20 як сторона не залучалося та про хід судової справи не повідомлялося, а постанова Верховного Суду в даній справі, якою відновлено право Позивача на земельну ділянку була прийнята лише 10.12.2021, тобто через 1,5 роки після здійснення поділу цієї земельної ділянки її власником Київською міською радою.
Відповідачем-2 повідомлено, що в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав до автоматизованої системи Державного земельного кадастру надійшла інформація про те, що:
28.09.2021 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0091 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 44207308) та право постійного користування за Господарським судом міста Києва.
07.06.2023 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0090 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 50612049).
07.06.2023 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстр речових прав - 50612507).
07.06.2023 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0093 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 50611825).
З огляду на викладене вбачається, що на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0090, 8000000000:88:199:0091, 8000000000:88:199:0092, 8000000000:88:199:0093 зареєстровані речові права Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та третіх осіб.
Також відповідач-2 звертає увагу суду, що згідно відомостей Державного земельного кадастру, 21.09.2023 Державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області було здійснено державну реєстрацію поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092 (відомості про яку та її кадастровий номер були скасовані та набули статусу архівних), в результаті поділу якої утворилося новоутворені земельні ділянки:
8000000000:88:199:0004, площею 0,0116 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
8000000000:88:199:0005, площею 0,0085 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.
Відповідач-2 також інформує, що в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав до автоматизованої системи Державного земельного кадастру надійшла інформація про те, що 20.03.2025 на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0004 та 8000000000:88:199:0004 зареєстровано право власності Київської міської ради (реєстраційний номер земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав - 59188078, 59188338).
Отже, 21.09.2023 державна реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092 скасована, відомості про неї набули статусу архівних, а зазначена земельна ділянка у відповідності до ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, припинила своє існування як об`єкт цивільних прав, натомість замість неї утворились нові земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:88:199:0004, 8000000000:88:199:0005, право власності на які зареєстровано за Київською міською радою.

У відповідності до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 3, 5 статті 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» чітко встановлено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Забороняється здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом.
Частиною 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, ч.10 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку від 17.10.2012 № 1051 передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі:
поділу або об`єднання земельних ділянок;
скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації;
якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Пунктом 57 Порядку ведення Державного земельного кадастру визначено, що Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку.
Інший порядок скасування державної реєстрації земельної ділянки чинним законодавством не передбачений.
Тобто, скасування державної реєстрації земельної ділянки та запису у поземельній книзі щодо земельної ділянки не призведе до припинення речових прав Київської міської ради та третьої особи та скасування державної реєстрації таких речових прав в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням вимог ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України та ч.10 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та судової практики, можна зробити висновок про те, що у Земельному кодексі України та спеціальному Законі чітко вказано, що у разі якщо рішенням суду скасовується державна реєстрація земельної ділянки при наявності зареєстрованих та не скасованих щодо такої земельної ділянки речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то такі права також підлягають скасуванню.
Водночас, в даному випадку правові підстави визначені вище для скасування земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0090, 8000000000:88:199:0092, 8000000000:88:199:0093 відсутні з огляду на те, що згідно інформації, отриманої Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в порядку інформаційного обміну від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав:
07.06.2023 на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0090, 8000000000:88:199:0092, 8000000000:88:199:0093 було зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційні номери земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав - 50612049, 50612507, 50611825);
28.09.2021 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0091 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 44207308) та право постійного користування за Господарським судом міста Києва.
Наявність не скасованих у встановленому законодавству порядку речових прав на зазначені вище земельні ділянки підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 22.12.2023.
Отже, зареєстровані право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказані вище земельні ділянки та право постійного користування Господарського суду міста Києва, у встановленому законодавством порядку, органами державної реєстрації речових прав, визначеними у статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не скасовано, що також виключає можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки з підстав, визначених ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру.
Окрім того, 21.09.2023 державна реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092 скасована, відомості про неї набули статусу архівних, а зазначена земельна ділянка у відповідності до ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, припинила своє існування як об`єкт цивільних прав, натомість замість неї утворились нові земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:88:199:0004, 8000000000:88:199:0005, як два нових об`єкти цивільних прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. 
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. 
У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
Одночасно, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.
Водночас, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Таким чином, виходячи зі змісту ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. 
Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.
Крім того суд вказує, що ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред?явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Як встановлено судом, 09.07.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (реєстраційний номер земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав - 37242646).
30.07.2020, на підставі заяви розробника від імені Київської міської ради, як власника вказаної земельної ділянки, Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (далі також - відповідач 2) було здійснено державну реєстрація поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, в результаті чого утворилися новоутворені земельні ділянки:
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0090, площею 0,0172 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0091, площею 0,0271 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092, площею 0,1001 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти;
- з кадастровим номером 8000000000:88:199:0093, площею 0,0546 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - 03.02. для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.
На вказані земельні ділянки 07.06.2023 зареєстровано право власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Як встановлено судом, також 21.09.2023 державна реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:199:0092 скасована, відомості про неї набули статусу архівних, а зазначена земельна ділянка у відповідності до ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, припинила своє існування як об`єкт цивільних прав, натомість замість неї утворились нові земельні ділянки з кадастровими номерами: 8000000000:88:199:0004, 8000000000:88:199:0005, як два нових об`єкти цивільних прав.

Позивач, звертаючись з позовом до суду просив: 
- визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом закриття поземельних книг, а саме: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка № НОМЕР_3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка № НОМЕР_1 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області скасувати записи про державну реєстрацію земельних ділянок: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка № НОМЕР_2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка № НОМЕР_3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка № НОМЕР_1 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відновити у Державному земельному кадастрі запис про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:199:0010, площею 0,1990 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом поновлення запису в Поземельній книзі (Поземельної книги).

Оскільки право власності на вказані спірні земельні ділянки належить Територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, за вірними висновками місцевого господарського суду позовні вимоги про визнання протиправною та скасування державної реєстрації земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:88:199:0010 та інш. мають бути спрямовані до Київської міської ради.
В той же час, позивачем Київську міську раду в якості співвідповідача до справи не залучено, а суд з власної ініціативи чинним процесуальним законом позбавлений на вчинення таких дій.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2024 у справі №902/1331/22 дійшла висновку про те, що зазначені процесуальні норми дозволяють суду першої інстанції залучити до участі в справі співвідповідача (співвідповідачів) або замінити первісного відповідача належним відповідачем, причому вказані процесуальні дії суд має право вчиняти лише за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, тобто не з ініціативи суду, а процесуальним наслідком пред`явлення позову до неналежного відповідача є відмова в позові до нього.
Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд у постанові від 24.06.2021 у справі № 904/1039/20 підкреслив, що згідно з частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. 

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Виходячи з наведеного, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
При цьому Верховний Суд зауважив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).
За змістом ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
В свою чергу ч. 13 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Окрім того, суд зазначає, позивач може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Заявлення позовної вимоги про скасування державної реєстрації відповідної земельної ділянки без одночасного заявлення вимоги про припинення відповідного речового права є неефективним способом захисту.
Апелянт не довів наявність правових підстав для скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок та обрав спосіб захисту, який не відповідає вимогам ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України та ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки за рішенням суду можливо виключно разом із скасуванням усіх речових прав щодо такої земельної ділянки.
Однак, позивачем відповідної позовної вимоги в позові не заявлено.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, постанови: від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий у законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту (вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантує особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Станом на момент розгляду справи в суді, зареєстроване право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказані вище земельні ділянки та право постійного користування Господарського суду міста Києва, в установленому законодаством порядку, органами державної реєстрації речових прав, визначеними в статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не скасовано, що виключає можливість задоволення позову та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок з підстав, визначених ч. 13 статті 79-1 Земельного кодексу України, ч. 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п.114 Порядку ведення Державного земельного кадастру.
Вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:88:199:0004 та 8000000000:88:199:0004 (право власності зареєстровано за Київською міською радою (реєстраційний номер земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав - 59188078, 59188338) та усіх зареєстрованих щодо них речових прав позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялись.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в позові.
Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Посилання апелянта на відмову суду в залученні господарського суду міста Києва третьою особою у справі, оскільки земельна ділянка прилягає до внутрішнього двору господарського суду міста Києва та використовується ним, як на прямий конфлікт інтересів, також не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги, які розглядалась судом у даному провадженні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовано норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/18641/23 залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/18641/23 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/18641/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 06.07.2026.
Головуючий суддя І.М. Скрипка 
Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко