ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.06.2026	Справа № 910/2871/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Державного підприємства "Укрконверс" про зобов`язання вчинити дії та стягнення 1 751 202,07 грн,

за участю представників:
позивача: Решитової Е.В.;
відповідача: Реви В.В.;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2026 року Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі – Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом до Державного підприємства "Укрконверс" (далі – Підприємство) про зобов`язання останнього в особі ліквідаційної комісії визнати та включити грошові вимоги позивача в розмірі 7 231 474,12 грн до проміжного ліквідаційного балансу. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 1 751 202,07 грн, з яких: 434 881,59 грн – три проценти річних, 1 316 320,48 грн – інфляційні втрати.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 березня 2026 року відкрито провадження у справі № 910/2871/26, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 2 квітня 2026 року.
26 березня 2026 року через систему "Електронний суд" від представника Підприємства надійшла заява від 25 березня 2026 року про його участь у засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 30 березня 2026 року задоволено.
31 березня 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від цієї ж дати, у якому останній проти задоволення позову заперечував та вказав, що рішення в господарській справі № 37/566 було ухвалено на користь іншої юридичної особи, а не Товариства. На думку відповідача, позивач не довів належними доказами факту свого правонаступництва та набуття права вимоги за відповідним судовим рішенням. Заміна стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566 у встановленому законом порядку також не здійснювалася. Крім того, позивач пропустив встановлений законом строк для заявлення кредиторських вимог до ліквідаційної комісії, звернувшись з відповідною заявою лише через сім років після початку ліквідації Підприємства. Також позивач обрав неналежний і неефективний спосіб захисту, неправомірно поєднавши в одному позові вимоги про включення боргу до ліквідаційного балансу та про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних. На думку відповідача, тривала бездіяльність позивача щодо примусового виконання рішення суду свідчить про зловживання наданим йому правом, що призвело до штучного збільшення розміру нарахувань. Відповідач вказував і на необґрунтованість заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, зокрема, з огляду на неврахування Товариством у його розрахунку періодів дефляції. 
У підготовчому засіданні 2 квітня 2026 року судом було оголошено перерву до 7 травня 2026 року.
6 квітня 2026 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив від цієї ж дати, у якій останній зазначав, що Товариство є належним позивачем у цій справі, оскільки є універсальним правонаступником Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі – Компанія), а філія "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз" (далі – Філія), на користь якої було ухвалено рішення в господарській справі № 37/566, не була окремою юридичною особою. На думку позивача, реорганізація Дочірньої компанії "Укртрансгаз" шляхом її перетворення має наслідком автоматичного переходу всіх прав та обов`язків вказаної юридичної особи до позивача без необхідності укладення договору відступлення права вимоги чи заміни сторони у виконавчому провадженні. Позивач також стверджував, що пропуск строку для заявлення кредиторських вимог до ліквідаційної комісії не тягне за собою їх погашення, а лише впливає на черговість задоволення таких вимог. На думку позивача, ним обрано належний спосіб захисту, а його вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних розраховані відповідно до вимог чинного законодавства. Окремо позивач вказував на недобросовісну поведінку відповідача, який понад тринадцять років не виконує судове рішення в справі № 37/566. Відповідач не спростував належними доказами неправильності розрахованих Товариством сум й не подав власного контррозрахунку. 
13 квітня 2026 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення від цієї ж дати, у яких останній навів свої доводи на спростування аргументів позивача, викладених у відповіді на відзив.
У підготовчому засіданні 7 травня 2026 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження з власної ініціативи строку підготовчого провадження на 30 днів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 7 травня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті на 4 червня 2026 року.
У судовому засіданні 4 червня 2026 року судом було оголошено перерву до 18 червня 2026 року.
У судовому засіданні 18 червня 2026 року представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.
Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав, наведених у відзиві та запереченнях.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566 за позовом Компанії в особі Філії до Підприємства про стягнення 7 206 133,83 грн, яке набрало законної сили в установленому законом порядку, позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з Підприємства на користь Компанії в особі Філії 4 797 473,53 грн основного боргу, 2 000 546,46 грн інфляційних втрат, 407 719,54 грн трьох процентів річних, 25 498,60 грн витрат на сплату державного мита та 235,99 грн витрат на сплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.
Цим же рішенням суду встановлено, що між Підприємством і Компанією в особі Філії було укладено угоду про новацію від 3 січня 2006 року, відповідно до пункту 1.1. якої сторони досягли згоди припинити визначені цією угодою первісні зобов`язання шляхом заміни їх новими зобов`язаннями, визначеними зазначеним правочином.
Згідно з пунктом 1.2. угоди первісними зобов`язаннями, які припиняються шляхом зміни, є грошові зобов`язання Підприємства перед Компанією в особі Філії на загальну суму 4 797 473,53 грн, а саме: зобов`язання Підприємства з оплати Компанії в особі Філії фінансової компенсації в сумі 3 000 000,00 грн за проведене відступлення права вимоги боргу відповідно до пункту 2.4. договору від 14 травня 2004 року № 24/11-04; зобов`язання Підприємства з оплати Компанії в особі Філії фінансової компенсації в сумі 1 797 473,53 грн за проведене відступлення права вимоги боргу відповідно до договору від 26 листопада 2003 року № 11-914.
Пунктом 1.3. угоди про новацію від 3 січня 2006 року визначено, що новими зобов`язаннями, які змінюють первісні, є зобов`язання Підприємства з передачі у власність Компанії в особі Філії житла (об`єктів) відповідно до укладеного між сторонами договору дольової участі від 1 лютого 2004 року № 1/02/2004 на загальну суму 4 797 473,53 грн, виходячи з умов зазначеного договору.
Згідно з пунктами 2.1., 2.2. угоди Підприємство зобов`язалось виконати свої зобов`язання перед Компанією в особі Філії у термін до 30 грудня 2007 року. Об`єкти передаються Підприємством Компанії в особі Філії за актом приймання-передачі, який складається в письмовій формі й підписується повноважними представниками сторін.
За пунктами 2.5., 2.6. угоди обов`язки Підприємства за цим правочином вважаються виконаними в повному обсязі з моменту переходу права власності на визначені об`єкти до Компанії в особі Філії. У разі невиконання Підприємством обов`язків з передачі житла у термін, вказаний у пункті 2.1. цієї угоди, останнє зобов`язується виконати обов`язки в грошовому еквіваленті, а саме – перерахувати на розрахунковий рахунок Компанії в особі Філії грошові кошти в сумі 4 797 473,53 грн та сплатити пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу, починаючи з 1 січня 2008 року.
Пунктом 3.2. угоди визначено, що остання набирає чинності з моменту й на суму виконання зобов`язань Підприємством перед Компанією в особі Філії по передачі житла за договором від 1 лютого 2004 року № 1/02/2004 згідно з пунктом 1.3. й діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 
Як зазначено в рішенні Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566 відповідач свої зобов`язання за вказаною угодою не виконав, не передав житло у власність Компанії в особі Філії, не перерахував вказаному кредитору обумовлені угодою грошові кошти, у зв`язку з чим з Підприємства були стягнуті вищевказані суми.
8 червня 2012 року Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ на примусове виконання вищевказаного рішення. Копія зазначеного наказу міститься в матеріалах справи № 910/2871/26.
З наявної в матеріалах справи копії постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві вбачається, що від 22 червня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 51458792 з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566. Відомості про закінчення вказаного виконавчого провадження в зв`язку з погашенням боржником спірної заборгованості в матеріалах справи відсутні. З інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що вказане виконавче провадження на час розгляду судом даного спору зупинено.
З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань (далі – ЄДР) щодо Підприємства вбачається, що останнє з 1 березня 2019 року перебуває в стані припинення за рішенням засновників (учасників) вказаної юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації (реєстраційний запис № 10741100018011658 від 1 березня 2019 року).
Судом встановлено, що 10 лютого 2026 року позивач, як правонаступник Компанії, звернувся до Підприємства в особі його ліквідаційної комісії із заявою від 9 лютого 2026 року № 1001ВИХ-26-745 про визнання Товариства кредитором Підприємства та задоволення його грошових вимог шляхом перерахування 8 912 869,44 грн у рахунок погашення спірної заборгованості протягом 30 днів на наведені у цій заяві банківські реквізити позивача. Копія вказаної заяви з належними доказами її направлення відповідачу засобами поштового зв`язку міститься в матеріалах справи. Однак, ця заява була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною 1 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Статтею 105 ЦК України встановлено, що учасники юридичної особи, суд або орган, який прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, у тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
Згідно з частинами 1, 8, 9 статті 111 ЦК України з дати внесення до ЄДР запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки. Ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, яка ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог і результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу.
За статтею 112 ЦК України, у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи, вимоги її кредиторів задовольняються у такій черговості: у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом; у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності; у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов`язкових платежів); у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги. Вимоги однієї черги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредитору цієї черги. Черговість задоволення вимог кредиторів за договорами страхування визначається законом. У разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.
Як вбачається з матеріалів справи, Підприємство є юридичною особою, яка перебуває у стані припинення за рішенням її засновника. Отже, порядок ліквідації такої юридичної особи, а також порядок задоволення вимог її кредиторів встановлено приписами статті 112 ЦК України.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19). 
У той же час, норми статті 112 ЦК України не встановлюють такого способу захисту прав кредитора, як зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника кредиторських вимог. Натомість статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Судом також враховано, що позивач просить зобов`язати ліквідаційну комісію Підприємства включити до проміжного ліквідаційного балансу грошову вимогу в розмірі 7 231 474,12 грн, підтверджену рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566, що перебуває на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – ВДВС) у межах виконавчого провадження № 51458792.
У той же час, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Як вже зазначалося судом, норма частини 1 статті 112 ЦК України стосується ліквідації виключно платоспроможної юридичної особи, має на меті врегулювати черговість добровільного задоволення боржником тих вимог кредиторів, які визнані ним самостійно, і не регулює задоволення вимог кредиторів за судовими рішеннями, які підлягають примусовому виконанню. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30 серпня 2024 року в справі № 905/451/22.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив про те, що: "положення частини 5 статті 112 ЦК України щодо погашення вимог, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, застосовуються лише до вимог, які заявлені після спливу строку, встановленого для їх пред`явлення. До вимог, які заявлені вчасно, та вимог, які підлягають примусовому задоволенню на підставі судового рішення, правила про погашення вимог не застосовуються. Якщо у процедурі ліквідації юридичної особи з`ясується, що майна юридичної особи недостатньо для задоволення всіх вимог кредиторів, боржник зобов`язаний звернутися до суду із заявою про порушення справи про банкрутство відповідно до частини третьої статті 110 ЦК України. Виходячи з викладеного, статтю 112 ЦК України не можна тлумачити так, що вона забороняє примусове виконання судового рішення, ухваленого щодо боржника – юридичної особи, яка перебуває у стані припинення. Такого регулювання стаття 112 ЦК України не містить. Натомість черговість, передбачена статтею 112 ЦК України, спрямована на те, щоб у разі виявлення під час добровільного задоволення боржником самостійно визнаних ним вимог ознак неплатоспроможності і подальшого порушення справи про банкрутство ризик незадоволення таких вимог був мінімальним саме для перших черг кредиторів, визначених цією статтею. Адже вимоги, визнані боржником самостійно, можуть бути необґрунтованими, що і перевіряється судом в межах справи про банкрутство. Водночас це не стосується вимог кредиторів за судовим рішенням у процедурі добровільної ліквідації, бо обґрунтованість цих вимог вже встановлена судом і не може ставитись боржником під сумнів в межах зазначеної процедури. Тому доти, доки ознаки неплатоспроможності боржника – юридичної особи не встановлені, такі кредитори мають отримувати задоволення своїх вимог в загальному порядку у виконавчому провадженні. Але як тільки ознаки неплатоспроможності виявлені (наприклад, внаслідок добровільного визнання боржником нових вимог або стягнення грошових коштів судом на користь нових кредиторів), ліквідатор має звернутись до суду для порушення справи про банкрутство; тоді виконання судових рішень здійснюється в межах такої справи і в іншій черговості, ніж встановлена у статті 112 ЦК України, а саме в черговості, встановленій статтею 64 Кодексу України з процедур банкрутства".
При цьому, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII (далі – Закон) не передбачено такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, як перебування боржника у стані ліквідації. Закон не визнає таку обставину ані підставою для закінчення виконавчого провадження, ані підставою для його зупинення.
Отже, знаходження юридичної особи – боржника у стані припинення жодним чином не впливає ні на можливість відкриття виконавчого провадження, ні на примусове виконання судового рішення щодо цього боржника у процедурі виконавчого провадження, зокрема, не тягне закінчення виконавчого провадження й не є підставою для його зупинення.
Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд у пунктах 63-64 постанови від 30 серпня 2024 року в справі № 905/451/22 дійшов висновку про те, що: "позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника – юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, відповідає способу захисту, встановленому законом (примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 статті 16 ЦК України, частина 2 статті 20 ГК України)), і цей спосіб захисту є ефективним. Об`єднана палата також звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання включити грошові вимоги до проміжного ліквідаційного балансу є неефективною. По-перше, виконання судового рішення про задоволення такої вимоги залежить виключно від волі відповідача. По-друге, навіть виконання такого судового рішення, тобто включення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи, само по собі не гарантує сплати боргу юридичною особою, бо така сплата теж залежить виключно від волі боржника. По-третє, учасники юридичної особи, до проміжного ліквідаційного балансу якої на виконання судового рішення включені грошові вимоги кредитора, або відповідний орган юридичної особи чи відповідний державний орган можуть прийняти рішення про відміну рішення про припинення юридичної особи (частина 11 статті 17, пункт 7 частини 1 статті 251 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань"), внаслідок чого внесення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи втратить будь-яке значення. У цьому випадку кредитору доведеться повторно звертатись до суду, але вже з вимогою про стягнення грошової суми".
Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб захисту про зобов`язання ліквідаційної комісії Підприємства включити до проміжного ліквідаційного балансу вказану грошову вимогу не поновить його порушених прав кредитора й не матиме наслідком погашення заборгованості Підприємства в розмірі 7 231 474,12 грн, яка підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566 та перебуває на примусовому виконанні ВДВС у межах виконавчого провадження № 51458792, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї позовної вимоги. У зв`язку з цим позов Товариства у цій частині є необґрунтованим, а відтак задоволенню не підлягає.
При цьому, судом враховано, що позивачем в господарській справі № 37/566 та стягувачем за наказом від 8 червня 2012 року про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566 зазначено саме Компанію в особі Філії, а не Товариство.
З відомостей з ЄДР щодо Філії (ідентифікаційний код 25698645) вбачається, що остання не була окремою юридичною особою, а мала статус відокремленого підрозділу Компанії (ідентифікаційний код 30019801).
У той же час, відповідно до статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що її утворила, і діє на підставі затвердженого нею положення.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про те, що право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним рішенням суду належало саме Компанії (ідентифікаційний код 30019801), а не Філії, як помилково зазначав відповідач у своєму відзиві.
Частинами 1, 5 статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до статті 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, – за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.
Частиною 6 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань" передбачено, що у разі перетворення юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичної особи, що припиняється у результаті перетворення, та державна реєстрація новоутвореної юридичної особи. Перетворення вважається завершеним з дати державної реєстрації новоутвореної юридичної особи.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 13 червня 2012 року № 360-р було реорганізувати Компанію шляхом її перетворення в публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі – ПАТ "Укртрансгаз").
На виконання вказаного розпорядження та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 18 липня 2012 року № 530 було припинено діяльність Компанії внаслідок її реорганізації шляхом перетворення в ПАТ "Укртрансгаз" (ідентифікаційний код 30019801).
Відповідно до пункту 1.2 статуту ПАТ "Укртрансгаз" останнє є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків Компанії.
За інформацією, наявною в ЄДР, ПАТ "Укртрансгаз" (ідентифікаційний код 30019801) є правонаступником Компанії, дата державної реєстрації ПАТ "Укртрансгаз" – 27 грудня 2012 року. З Реєстру також вбачається, що 27 грудня 2012 року до нього був внесений запис № 10701120093004874 про припинення Компанії. 21 травня 2018 року ПАТ "Укртрансгаз" змінило своє найменування на Товариство.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, Товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Компанії, у тому числі й права грошової вимоги до Підприємства за рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року в справі № 37/566, а також похідних від нього матеріальних прав та обов`язків. Зазначене спростовує посилання відповідача на неналежність позивача у даній справі та відсутність у Товариства права вимоги до Підприємства про стягнення нарахованих на підставі статті 625 ЦК України компенсаційних виплат.
У той же час, факт універсального правонаступництва Товариства щодо усіх прав та обов`язків Компанії не має наслідком автоматичного процесуального правонаступництва Товариства щодо процесуальних прав і обов`язків позивача у справі № 37/566 та стягувача у виконавчому провадженні № 51458792.
Процесуальне правонаступництво – це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва господарському суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
У той же час, питання про заміну сторони її правонаступником вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтями 52 ГПК України. Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі частин 1-3, 5 статті 334 ГПК України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 13 квітня 2021 року в справі № 910/11702/18, від 6 грудня 2022 року в справі № 917/436/21.
Відповідно до частини 1 статті 52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Про заміну учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу (частина 3 статті 52 ГПК України).
Відповідно до статті 15 Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Уразі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
За змістом статті 334 ГПК України питання про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником також вирішується відповідною ухвалою суду.
Однак докази заміни позивача у справі № 37/566 та стягувача у виконавчому провадженні № 51458792 у передбаченому чинним законодавством порядку в матеріалах справи відсутні.
У той же час Товариство не позбавлене права та можливості реалізувати задоволення своїх майнових вимог до Підприємства про стягнення заборгованості в розмірі 7 231 474,12 грн після вчинення ним відповідних процесуальних дій у порядку статей 52, 334 ГПК України в господарській справі № 37/566, у межах якої й була стягнута спірна сума, та вирішити питання про поновлення зупиненого виконавчого провадження № 51458792.
Щодо вимог Товариства про стягнення з Підприємства 434 881,59 грн трьох процентів річних та 1 316 320,48 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 4 823 208,12 грн, яка включає: суму основної заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року у справі № 37/566 у розмірі 4 797 473,53 грн, 25 498,60 грн витрат на сплату державного мита та 235,99 грн витрат на сплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу, суд зазначає таке.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 15 серпня 2019 року в справі № 910/8625/18.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 1 жовтня 2019 року в справі № 910/12604/18.
Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 10 квітня 2018 року № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року № 918/117/18, від 30 січня 2019 року № 905/2324/17, від 13 лютого 2019 року № 924/312/18.
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
Судом враховано, що на підставі судового рішення між сторонами також виникає грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням грошових коштів (судових витрат), невиконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України. Відтак, у разі ухилення боржника від своєчасного виконання рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору, на нього покладається обов`язок сплатити також компенсацію у вигляді інфляційних втрат та відсотків річних, адже відбувається знецінення грошових коштів, які підлягають сплаті кредитору.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 5 лютого 2026 року в справі № 922/4754/24.
Суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на неврахування позивачем при розрахунку заявлених до стягнення на підставі статті 625 ЦК України компенсаційних виплат індексів дефляції. Зокрема, з доданого до позовної заяви розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат вбачається, що в ньому зазначено саме загальний період їх нарахування (березень 2023 року – лютий 2026 року), у якому мали місце як інфляція, так і дефляція. Будь-які докази неврахування позивачем показників дефляції під час здійснення спірного розрахунку в даній справі відсутні. 
Разом із цим, за розрахунком суду обґрунтований розмір заявлених до стягнення компенсаційних виплат за належний період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем складає 1 316 320,46 грн інфляційних втрат та 434 485,16 грн трьох процентів річних. Відтак, вказана позовна вимога підлягає задоволенню у вищезазначеному розмірі. У задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 0,02 грн інфляційних втрат та 396,43 грн трьох процентів річних слід відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю.
При цьому суд звертає увагу на те, що звернення позивача з виконавчим документом для примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21 травня 2012 року у справі № 37/566 лише через чотири роки після набрання ним законної сили, жодним чином не звільняє боржника ні від обов`язку сплатити відповідну суму заборгованості, ні від обов`язку сплатити передбачені статтею 625 ЦК України компенсаційні виплати, у зв`язку з порушенням строку виконання такого грошового зобов`язання.
Клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих трьох процентів річних та інфляційних втрат не підлягає задоволенню, оскільки вказані нарахування, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 703/2718/16-ц.
З огляду на зазначене, три проценти річних та інфляційні втрати не відносяться ні до неустойки, ні до збитків, а тому до цих компенсаційних виплат не застосовуються положення статті 616 ЦК України, на яку посилався відповідач у своєму відзиві на позовну заяву та запереченнях.
Правовий висновок щодо неможливості зменшення мінімального розміру трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, а також інфляційних втрат, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2025 року в справі № 903/602/24.
Таким чином суд відмовляє в задоволенні клопотання Підприємства про зменшення суми нарахованих позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин, позов Товариства підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства "Укрконверс" (04050, місто Київ, вулиця Мельникова, будинок 81, літ. "Б"; ідентифікаційний код 32494385) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, місто Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1; ідентифікаційний код 30019801) 1 316 320 (один мільйон триста шістнадцять тисяч триста двадцять) грн 46 коп. інфляційних втрат, 434 485 (чотириста тридцять чотири тисячі чотириста вісімдесят п`ять) грн 16 коп. трьох процентів річних та 21 009 (двадцять одну тисячу дев`ять) грн 67 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 6 липня 2026 року в зв`язку з перебуванням судді Павленка Є.В. у відпустці в період з 22 червня 2026 року по 5 липня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко