ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/41883/23 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О., 
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р. 
за участю секретаря Коренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніком-Агрі" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И Л А

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІКОМ АГРІ" з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.08.2023 № 53917/26-15-07-03-02-25, № 53922/26-15-07-03-02-25, від 26.10.2023 № 67135/26-15-07-03-02-25.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІКОМ АГРІ» (код ЄДРПОУ 38683477) зареєстровано 10.09.2008 № 10701020000034419 Печерською районною в місті Києві державної адміністрації, має статус юридичної особи та являється платником податку на додану вартість.
До основних видів діяльності позивача входить: основний (код КВЕД 46.21) оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, інші: (код КВЕД 46.19) діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; (код КВЕД 46.90) неспеціалізована оптова торгівля; (код 49.41 КВЕД) вантажний автомобільний транспорт; (код КВЕД 68.20) надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, (код КВЕД 70.22) консультування з питань комерційної діяльності й керування; (код КВЕД 52.10) складське господарство.
На підставі направлень від 29.11.2021 № 22362/26-15-07-01, № 22367/26-15-07-03-01, № 22336/26/15-07-10-03, № 22331/26-15-07-10-02, № 22369/26-15-07-03-05, та від 28.12.2021 № 25054/26-15-07-03-01 та наказу контролюючого органу від 29.10.2021 № 8607-п, на підставі п.п. ст. 20, ст. 77, ст. 82 Податкового кодексу України (далі - ПК України) проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІКОМ АГРІ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2018 по 30.09.2021, валютного - за період з 0110.2018 по 30.09.2021, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 25.04.2016 по 31.03.2021 та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану.
За результатами проведеної перевірки податковим органом складено акт від 19.01.2022 № 3129Ж5/26-15-07-03-01-21 про результати документальної планової виїзної перевірки.
Як вбачається з даного акту перевірки, Головним управління ДПС у м. Києві встановлено порушення, а саме:
п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 44.1, п. 44.2, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 4 676 518,00 грн;
п.п. 14.1.191, п. 14.1, ст. 14, п. 189.9 ст. 189, п.п. « 2» п. 198.5, ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податкові зобов?язання з ПДВ на загальну суму 4 001 525,00 грн;
п. 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого не виписано та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму 1 654 915,00 грн;
п. 63.3 ст. 63 ПК України та п. 8.4 Порядку обліку платників і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 щодо неподання повідомлення ф.№ 20 - ОПП по орендованих та наданих в суборенду приміщеннях протягом 2018, 2019, 2020, 2021 років.
На підставі акту перевірки податковим органом прийняті спірні податкові повідомлення - рішення, а саме від 17.08.2023 № 53917/26-15-07-03-02-25; № 53920/26-15-07-03-02-25; № 53921/26-15-07- 03-02-25; 53922/26-15-07-03-02-25.
Позивач не погоджуючись з висновками контролюючого органу про наявність порушень, які викладені в акті № 3129/Ж5/26-15-07-03-01-21 від 19.01.2022 про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІКОМ АГРІ", та вважаючи їх безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам, та не грунтуються на нормах чинного податкового законодавства України, звернувся до ДПС України з скаргою від 04.09.2023 № 29381/6 у порядку та в строки, визначеному чинним законодавством України.
Однак, 30.10.2023 (підтверджується копією конверту та витягом з сайту Укрпошти по трекінгу: 0600054464093) на адресу позивача надійшло рішення ДПС України від 20.10.2023 № 31473/6/99-00-06-01-01-06 про розгляд скарги, відповідно до якого скаргу було задоволено частково, податкове повідомлення-рішення № 53920/26-15-07-03-02-25 скасовано, податкове повідомлення-рішення № 53921/26-15-07-03-02-25 скасовано в частині висновків перевірки про заниження податкових зобов`язань по операціях з ліквідацією основних засобів та у відповідній частині застосовану штрафну санкцію, а в іншій частині, зазначене рішення та податкові повідомлення - рішення № 53917/26-15-07-03-02-25, № 53922/26-15-07-03-02-25 залишено без змін.
Водночас, 30.10.2023 (підтверджується копією конверту та витягом з сайту Укрпошти по трекінгу: 0315128084003) на поштову адресу позивача надійшло податкове повідомлення-рішення від 26.10.2023 № 67135/26-15-07-03-02-25, яким збільшено позивачу суму грошових зобов`язань за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 2 346 610,00 грн та штрафними санкціями у розмірі 586 652,50 грн.
Не погоджуючись із прийнятим податковими повідомленнями-рішеннями, та з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові та службові особи, зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах наданих законом повноважень та у спосіб, що прямо передбачені Конституцією України та законами України. Зазначений конституційний принцип є фундаментальним елементом діяльності суб`єктів владних повноважень та підлягає застосуванню під час оцінки правомірності прийнятих ними рішень, дій чи бездіяльності. 
Податковий кодекс України визначає правові засади регулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, встановлює вичерпний перелік податків та зборів, які справляються на території України, визначає порядок їх адміністрування, коло платників податків і зборів, обсяг їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, а також повноваження та обов`язки посадових осіб таких органів під час здійснення податкового контролю. Крім того, Кодексом врегульовано питання відповідальності за порушення вимог податкового законодавства. 
Згідно з підпунктом 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України податок на додану вартість віднесено до загальнодержавних податків, справляння яких здійснюється на всій території України відповідно до вимог податкового законодавства. 
Відповідно до підпункту 14.1.8 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетним відшкодуванням є відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість, яке здійснюється за умови підтвердження правомірності заявлених сум бюджетного відшкодування за результатами проведення відповідної перевірки платника податку контролюючим органом. 
Положеннями підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що під витратами слід розуміти суму будь-яких витрат платника податків у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, які понесені ним у процесі здійснення господарської діяльності та наслідком яких є зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, що, своєю чергою, призводить до зменшення власного капіталу платника податків, за винятком випадків зміни капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власником. 
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність являє собою діяльність особи, пов`язану з виробництвом, виготовленням та/або реалізацією товарів, виконанням робіт чи наданням послуг, яка спрямована на отримання доходу та здійснюється такою особою самостійно або через свої відокремлені підрозділи, а також через інших осіб, які діють в її інтересах, зокрема на підставі договорів комісії, доручення чи агентських договорів. 
Податковим зобов`язанням, відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, зобов`язаний сплатити до відповідного бюджету як податок або збір у порядку та строки, встановлені податковим законодавством, включаючи суми, визначені у податковому векселі та не сплачені у встановлений законом строк. 
Водночас податок на додану вартість відповідно до підпункту 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України є непрямим податком, який підлягає нарахуванню та сплаті відповідно до положень розділу V Податкового кодексу України. 
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит є сумою, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити своє податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду у порядку, встановленому нормами розділу V ПК України. 
Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок є обов`язковим платежем, що справляється з власників земельних ділянок, земельних часток (паїв), а також із постійних землекористувачів. 
Положення підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначають землекористувачів як юридичних та фізичних осіб, незалежно від їх резидентського статусу, які користуються земельними ділянками державної або комунальної власності на праві постійного користування чи на умовах оренди. 
Відповідно до підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України постачанням товарів вважається будь-яка передача права на розпорядження товарами як власником, у тому числі шляхом їх продажу, обміну, дарування або передачі за рішенням суду. Для цілей застосування зазначеного терміна електрична та теплова енергія, газ, пара, вода, повітря, а також охолоджене чи кондиційоване повітря прирівнюються до товару. 
До операцій, які також визнаються постачанням товарів, законодавець відносить фактичну передачу матеріальних активів на підставі договору фінансового лізингу або іншої домовленості з відстроченням оплати, передачу права власності на майно за рішенням органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, безоплатну передачу майна, передачу активів для використання у негосподарській діяльності або в операціях, що не підлягають оподаткуванню чи звільняються від нього, внесення товарів до спільної діяльності без створення юридичної особи, ліквідацію необоротних активів за власним рішенням платника податку, а також передачу товарів за договорами комісії чи іншими аналогічними правочинами. 
Разом із тим законодавством прямо визначено випадки, які не визнаються постачанням товарів. Зокрема, до таких належить ліквідація основних або невиробничих засобів унаслідок їх знищення чи руйнування через обставини непереборної сили, ліквідація без волевиявлення платника податків, у тому числі внаслідок викрадення необоротних активів, а також випадки, коли платник податків надає контролюючому органу належні документи, що підтверджують знищення, розібрання чи інше перетворення активу, внаслідок чого його подальше використання за первісним призначенням стає неможливим. Не належать до постачання товарів і операції з реалізації окремих товарів відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України у випадках, передбачених Податковим та Митним кодексами України. 
Згідно з підпунктами 21.1.1, 21.1.2 та 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані неухильно дотримуватися вимог Конституції України та законів України, діяти виключно в межах наданих повноважень, забезпечувати належне виконання функцій, покладених на контролюючі органи, а також не допускати порушення прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. 
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючим органам надано право проводити перевірки та звірки платників податків у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України такі органи мають право здійснювати камеральні, документальні та фактичні перевірки. 
При цьому документальною перевіркою, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України, є перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність і повнота нарахування та сплати податків і зборів, а також дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи. Така перевірка проводиться на підставі податкової, фінансової та статистичної звітності, регістрів бухгалтерського та податкового обліку, первинних документів, а також інших документів і податкової інформації, отриманих у встановленому законом порядку, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. 
Статтею 77 ПК України визначено, що документальна планова перевірка може проводитися лише за умови включення платника податків до плану-графіка проведення документальних планових перевірок. Такий план-графік підлягає оприлюдненню на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, не пізніше 25 грудня року, що передує року проведення перевірок. 
До плану-графіка відбираються платники податків, діяльність яких містить ризики несплати податків та зборів або невиконання іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Періодичність проведення перевірок залежить від ступеня ризику діяльності платника та визначається як високий, середній або незначний ступінь ризику. Для кожної категорії законодавством встановлено відповідну максимальну періодичність проведення планових перевірок. 
Порядок формування та затвердження плану-графіка, а також порядок внесення змін до нього визначаються центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики. При цьому зміни до плану-графіка можуть вноситися не частіше одного разу у першому та одного разу у другому кварталі поточного року, за винятком випадків зміни найменування платника податків або виправлення технічних помилок. 
Законодавством також передбачено, що у разі включення платника податків до плану-графіка внаслідок внесення змін протягом поточного року проведення перевірки допускається лише після настання визначених Кодексом строків, залежно від кварталу, у якому такі зміни були внесені. Оновлений план-графік підлягає обов`язковому оприлюдненню на офіційному вебсайті податкового органу у встановлені законом строки. 
Крім того, законодавець визначив окремі гарантії для платників податків, які відповідають критеріям, встановленим пунктом 44 підрозділу 4 розділу XX «Перехідні положення» ПК України. Такі юридичні особи та самозайняті особи за умови дотримання визначених законом показників податкового навантаження можуть включатися до плану-графіка проведення документальних планових перевірок не частіше одного разу на три календарні роки. Водночас зазначені гарантії не застосовуються у разі порушення такими платниками вимог статей 45, 49, 50, 51 та 57 Податкового кодексу України.
Водночас положення пункту 77.3 статті 77 Податкового кодексу України встановлюють обмеження щодо предмета проведення документальних планових перевірок, передбачаючи заборону їх здійснення за окремими видами зобов`язань перед бюджетами. Виняток становлять питання правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати митних платежів, податків, зборів, єдиного внеску під час нарахування та виплати доходів фізичним особам, податку на доходи фізичних осіб, а також зобов`язань за бюджетними позиками та кредитами, виконання яких забезпечене бюджетними коштами. 
Відповідно до пункту 77.4 статті 77 ПК України рішення про проведення документальної планової перевірки приймається керівником контролюючого органу, його заступником або іншою уповноваженою особою та оформлюється шляхом видання відповідного наказу. При цьому право контролюючого органу на проведення такої перевірки виникає виключно за умови дотримання встановленої законом процедури повідомлення платника податків. Зокрема, не пізніше ніж за десять календарних днів до початку проведення перевірки платнику податків або його представнику має бути надіслано чи вручено у порядку, визначеному статтею 42 ПК України, копію наказу про проведення перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати її початку. 
Пунктом 77.5 статті 77 ПК України передбачено, що у випадку, коли щодо одного й того самого платника податків у межах одного звітного періоду заплановано проведення перевірок як контролюючими органами, так і органами державного фінансового контролю, такі перевірки повинні здійснюватися одночасно. Порядок координації дій відповідних органів, а також порядок залучення до проведення перевірок інших органів, уповноважених законом, визначається Кабінетом Міністрів України. 
Щодо правомірності прийняття спірних податкових повідомлень-рішень суд вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено під час розгляду справи, за результатами господарських взаємовідносин із ТОВ «Агрофірма Південні Лани» позивачем до рядка 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» Звіту про фінансові результати було включено вартість придбаного товару, а саме ячменю врожаю 2019 року та пшениці врожаю 2019 року, на загальну суму 5 056 162,96 грн. Із зазначеної суми 2 054 923,49 грн було віднесено до витрат другого кварталу 2019 року, а 3 001 239,47 грн - до витрат третього кварталу 2019 року. Отже, понесені витрати були сформовані саме у зв`язку з придбанням зазначеної сільськогосподарської продукції у вказаного контрагента. 
Крім того, за результатами господарських операцій з Іноземним підприємством «Драйфхолм Фармінг» позивачем було включено до складу собівартості реалізованої продукції вартість кукурудзи українського походження врожаю 2020 року на загальну суму 2 625 197,37 грн, яку було відображено у першому кварталі 2021 року. 
Також матеріалами справи підтверджується, що у взаємовідносинах із ТОВ «Злата-Колос» позивачем до складу собівартості реалізованої продукції було включено вартість придбаної пшениці врожаю 2019 року на суму 1 077 809,58 грн, яка відображена у третьому кварталі 2019 року. 
Щодо взаємовідносин із Фермерським господарством «Зерносвіт +», то встановлено, що позивачем було включено до рядка 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» вартість придбаного товару на загальну суму 1 292 500,00 грн, яка була відображена у четвертому кварталі 2019 року. 
Окрім цього, під час перевірки контролюючим органом встановлено, що позивачем до складу адміністративних витрат було включено вартість консультаційних послуг у розмірі 7 891 610,00 грн, а до складу витрат на збут - вартість транспортних послуг у сумі 6 355 997,00 грн, що підтверджується первинними документами, наявними у матеріалах справи. 
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ФОП ОСОБА_1 (юридична фірма) було укладено договір №24/11-17-3 про надання послуг у сфері права. Відповідно до умов зазначеного договору виконавець зобов`язався надавати консультації з питань подання податкової звітності, оподаткування податком на додану вартість, єдиним соціальним внеском та податком на прибуток, з питань адміністративного оскарження рішень контролюючих органів, оформлення трудових відносин із працівниками, ведення претензійної роботи на підприємстві, дотримання касової дисципліни, реєстрації податкових декларацій з ПДВ та інших питань правового забезпечення діяльності підприємства. 
На підтвердження фактичного надання юридичних послуг сторонами складалися відповідні акти виконаних робіт, у яких зазначався зміст наданих послуг. Крім того, за вимогою замовника виконавець формував звіти про виконані роботи та надані послуги, які містяться у матеріалах справи та підтверджують реальність виконання договірних зобов`язань. 
Загальна вартість юридичних послуг, наданих ФОП ОСОБА_1 , склала 7 005 607,00 грн, з яких 386 800,00 грн припадає на четвертий квартал 2019 року, 631 750,00 грн - на перший квартал 2020 року, 1 009 957,00 грн - на другий квартал 2020 року, 528 850,00 грн - на третій квартал 2020 року, 362 625,00 грн - на четвертий квартал 2020 року, 882 000,00 грн - на перший квартал 2021 року та 3 203 625,00 грн - на третій квартал 2021 року. 
Також встановлено, що між ТОВ «Консалтингова компанія «Гермес» та ТОВ «ЮНІКОМ АГРІ» було укладено низку договорів, спрямованих на забезпечення господарської діяльності позивача. Зокрема, договір №11/10/18 від 11.10.2018 про надання консультаційних послуг з питань комерційної діяльності, відповідно до якого виконавець надавав консультації щодо комерційного управління та інших аспектів діяльності підприємства як суб`єкта оптової торгівлі сільськогосподарською продукцією. 
Крім того, між сторонами укладено договір №25/10/18 від 25.10.2018 про надання послуг у сфері інформаційних технологій та комп`ютерних систем, відповідно до якого виконавець прийняв на себе зобов`язання надавати послуги в межах видів економічної діяльності, передбачених чинним законодавством, за відповідну винагороду. 
Також сторони уклали договір №01/11/18 від 01.11.2018 про надання консультаційних послуг з питань бухгалтерського обліку та оподаткування, за умовами якого виконавець здійснював консультаційне супроводження позивача з питань ведення бухгалтерського обліку та застосування податкового законодавства. 
Таким чином, на підставі зазначених договорів та первинних документів позивачем було включено до складу адміністративних витрат вартість консультаційних послуг, отриманих від ТОВ «Консалтингова компанія «Гермес», у загальному розмірі 886 003,00 грн, які були відображені у четвертому кварталі 2018 року. 
Матеріалами справи підтверджується, що між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЮНІКОМ АГРІ» були укладені типові договори про надання послуг № ХАР ф-1 від 04.06.2018 та № ХАР ф-1 від 15.01.2019. Відповідно до умов зазначених договорів замовник доручав, а виконавець брав на себе зобов`язання забезпечувати комплексне транспортно-експедиційне обслуговування, пов`язане з організацією перевезення зернових, зернобобових та олійних культур, а також продуктів їх переробки залізничним транспортом як у межах території України, так і при здійсненні експортно-імпортних операцій за реквізитами та в інтересах замовника на умовах, погоджених сторонами у відповідних договорах. 
Загальна вартість послуг, наданих у межах зазначених договорів, склала 1 105 131,00 грн без урахування податку на додану вартість, з яких у четвертому кварталі 2018 року було відображено 85 413,00 грн, у першому кварталі 2019 року - 126 598,00 грн, у другому кварталі 2019 року - 769 077,00 грн, у третьому кварталі 2019 року - 37 178,00 грн, у четвертому кварталі 2019 року - 33 315,00 грн та у першому кварталі 2020 року - 53 550,00 грн. 
Крім того, між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «ЮНІКОМ АГРІ» було укладено договір про надання транспортних послуг з пасажирських перевезень №03/07/18-2 від 03.07.2018, відповідно до якого виконавець зобов`язався надавати транспортні послуги замовнику, а останній - оплачувати їх у безготівковій формі згідно з фактично відпрацьованим часом та підписаними сторонами актами виконаних робіт. Загальна вартість наданих за цим договором послуг склала 5 250 866,00 грн, з яких у четвертому кварталі 2018 року було відображено 181 040,00 грн, у першому кварталі 2019 року - 30 940,00 грн, у другому кварталі 2019 року - 501 778,00 грн, у третьому кварталі 2019 року - 873 192,00 грн, у четвертому кварталі 2019 року - 75 024,00 грн, у першому кварталі 2020 року - 202 461,00 грн, у другому кварталі 2020 року - 345 634,00 грн, у третьому кварталі 2020 року - 440 156,00 грн, у четвертому кварталі 2020 року - 378 458,00 грн, у першому кварталі 2021 року - 736 020,00 грн та у третьому кварталі 2021 року - 1 486 163,00 грн. 
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій щодо придбання товарів, виконання робіт та отримання послуг, а також правомірності формування витрат, пов`язаних із придбанням сільськогосподарської продукції, зокрема ячменю, пшениці та кукурудзи, позивачем до матеріалів справи подано значний обсяг первинних документів. Серед них договори поставки, купівлі-продажу та транспортно-експедиційного обслуговування, додаткові угоди до договорів, договори оренди складських приміщень та відкритих майданчиків, акти виконаних робіт, акти наданих послуг, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, реєстри прийнятої сільськогосподарської продукції, довіреності на отримання товару, коносаменти, посвідчення про якість зерна, платіжні доручення, картки бухгалтерських рахунків, статистичні звіти щодо посівних площ та валових зборів урожаю, витяги з реєстрів платників податків та ЄДРПОУ, штатні розписи контрагентів та інші документи бухгалтерського і податкового обліку. 
Суд зазначає, що відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування та податкових зобов`язань, виключно на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності та інших документів, ведення яких передбачено законодавством. Водночас законодавець прямо забороняє формування показників податкової звітності на підставі даних, які не підтверджені належними документами. 
Положення пункту 44.2 статті 44 ПК України передбачають, що для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток платник податку використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат і фінансового результату до оподаткування. 
Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для відображення господарських операцій у бухгалтерському обліку є первинні документи. Для контролю та систематизації інформації, що міститься у первинних документах, можуть складатися зведені облікові документи. 
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію, тоді як господарська операція являє собою дію або подію, що спричиняє зміни у структурі активів, зобов`язань або власного капіталу підприємства. Саме тому визначальною ознакою господарської операції є її здатність викликати реальні зміни майнового стану суб`єкта господарювання. 
Отже, витрати, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, повинні бути фактично понесеними та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальний зміст господарських операцій. Саме реальне здійснення таких операцій та їх результати підлягають відображенню у бухгалтерському обліку платника податків. 
При цьому наслідки для податкового обліку можуть виникати лише за умови фактичного руху активів або зміни майнового стану платника податків. Формування податкових вигод є можливим лише у разі підтвердження здійснення відповідних операцій належними розрахунковими, платіжними та первинними документами, ведення і зберігання яких передбачено правилами бухгалтерського обліку. 
Аналогічний правовий підхід викладений у постановах Верховний Суд від 07.09.2021 у справі №813/2013/16 та від 07.04.2021 у справі №640/1931/19, у яких наголошено, що визначальним критерієм для податкового обліку є реальність господарських операцій та підтвердження їх належними первинними документами. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що подані позивачем первинні документи містять усі необхідні відомості щодо змісту, обсягу та характеру господарських операцій, визначають найменування поставлених товарів, виконаних робіт і наданих послуг, їх кількість, вартість та сторони відповідних правовідносин. Таким чином, зазначені документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та спростовують висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог підпунктів 44.1, 44.2 статті 44 та статті 134 Податкового кодексу України, а також положень Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку №11 «Зобов`язання», №15 «Дохід», №16 «Витрати» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що сертифікати якості та паспорти якості придбаного товару не належать до первинних документів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак самі по собі не можуть підтверджувати чи спростовувати реальність здійснення господарських операцій. Зазначені документи містять виключно відомості щодо відповідності продукції встановленим стандартам, технічним регламентам або технічним умовам та не фіксують факт передачі товару, його отримання чи виконання сторонами договірних зобов`язань. Такий висновок узгоджується із положеннями статті 1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності», якою визначено поняття документа про відповідність та об`єкта оцінки відповідності. 
Аналогічний правовий підхід висловлено у постановах Верховний Суд від 07.09.2021 у справі №813/2013/16, від 11.08.2021 у справі №420/5652/19, від 20.07.2021 у справі №440/360/20 та від 23.04.2021 у справі №826/5511/17, у яких наголошено, що сертифікати та паспорти якості не належать до документів, які підтверджують або спростовують факт здійснення господарської операції. 
Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2021 у справі №813/2013/16 зазначив, що перелік функцій та повноважень контролюючих органів, визначений статтями 19-1 та 20 Податкового кодексу України, не передбачає здійснення перевірок суб`єктів господарювання на предмет наявності чи відсутності документів, які характеризують якість продукції, сировини, матеріалів або комплектуючих виробів, що використовуються у виробничій діяльності. 
Суд також враховує, що товарно-транспортні накладні не є первинними документами, які підтверджують факт придбання товару, а належать до транспортної документації та підтверджують насамперед надання послуг з перевезення вантажів. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, регулюють питання організації перевезень та не встановлюють правил податкового обліку платників податків. За таких обставин відсутність або неподання товарно-транспортних накладних саме по собі не може свідчити про відсутність фактично здійснених господарських операцій. 
Відповідна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 06.10.2021 у справі №120/847/20-а, від 07.09.2021 у справі №813/2013/16, від 11.08.2021 у справі №420/5652/19, від 13.07.2021 у справі №808/78/15 та від 14.04.2021 у справі №805/1214/16-а. 
Разом з тим судом встановлено, що товарно-транспортні накладні у даному випадку були надані позивачем контролюючому органу та містяться в матеріалах справи як додаткові докази на підтвердження фактичного здійснення спірних господарських операцій. 
Щодо доводів відповідача про наявність кримінальних проваджень відносно посадових осіб ТОВ «Агрофірма Південні Лани», Іноземного підприємства «Драйфхолм Фармінг», а також ФГ «Зерносвіт +», яке, за твердженням контролюючого органу, є фігурантом кримінального провадження №42020141090000068 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 та частиною третьою статті 191 Кримінального кодексу України, колегія суддів зазначає таке. 
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про відповідні господарські операції та підтверджують факт їх здійснення. Як встановлено судом, податкові накладні, складені контрагентами позивача, відповідають вимогам Податкового кодексу України та належним чином зареєстровані. Крім того, позивачем надано повний пакет первинних документів, що підтверджують правильність формування податкового кредиту, зокрема податкові та видаткові накладні, рахунки-фактури, товарно-транспортні накладні, платіжні та інші розрахункові документи. 
Посилання контролюючого органу на відсутність у контрагентів достатніх трудових ресурсів або виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань також не можуть бути прийняті судом як належний доказ нереальності господарських операцій. Відсутність власних трудових чи матеріальних ресурсів не виключає можливості виконання господарських зобов`язань шляхом залучення третіх осіб, субпідрядників, орендованих ресурсів чи інших законних механізмів організації господарської діяльності. При цьому податковий контроль не має на меті оцінку економічної доцільності управлінських рішень суб`єктів господарювання, які є самостійними у виборі контрагентів та способів виконання своїх зобов`язань. 
Чинне податкове законодавство також не ставить право платника податків на формування податкового кредиту у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичної сплати ними податків до бюджету або кількості працівників, які перебувають у них у трудових відносинах. Контрагенти вправі залучати до виконання робіт чи надання послуг інших осіб не лише на підставі трудових договорів, а й шляхом укладення цивільно-правових договорів. Відтак питання правомірності формування податкового кредиту має оцінюватися виключно щодо конкретного платника податків та не може залежати від діяльності третіх осіб. 
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність правових підстав для включення позивачем до податкового обліку сум, сплачених за придбані товари, роботи та послуги. Так само контролюючим органом не доведено, що обсяги реалізованої контрагентами продукції не відповідають можливим обсягам її виробництва, а тому висновки про неправомірність формування витрат ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними доказами. 
За таких обставин суд відхиляє посилання податкового органу на пояснення директорів ТОВ «Агрофірма Південні Лани» та ІП «Драйфхолм Фармінг» щодо їх непричетності до фінансово-господарської діяльності відповідних підприємств. Відповідно до статей 72 та 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, які стосуються предмета доказування та отримані у передбаченому законом порядку. Суд оцінює лише ті докази, які містять інформацію щодо обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. 
Також колегія суддів враховує положення статей 84 та 85 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до яких доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у визначеному законом порядку. Сам факт наявності кримінального провадження або пояснення окремих осіб, надані у його межах, без встановлення відповідних обставин обвинувальним вироком суду не можуть автоматично свідчити про нереальність господарських операцій та бути безумовною підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит чи витрати. 
Крім того, відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення та припиняється лише з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Встановлені судом обставини свідчать про те, що укладені між позивачем та ТОВ «Агрофірма Південні Лани», а також ІП «Драйфхолм Фармінг» договори були фактично виконані сторонами, товари були поставлені та прийняті, а будь-які взаємні претензії щодо виконання договірних зобов`язань між сторонами відсутні. Отже, укладення відповідних правочинів відповідало реальній волі сторін та було спрямоване на настання правових наслідків, передбачених такими договорами. 
Суд також зазначає, що навіть у разі вчинення правочину особою з перевищенням повноважень такий правочин не є нікчемним автоматично. Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України наступне схвалення правочину особою, яку представляли, створює для неї цивільні права та обов`язки з моменту його вчинення. Аналогічні наслідки передбачені й частиною другою статті 1158 ЦК України у випадку схвалення особою дій, вчинених в її майнових інтересах без доручення. Отже, сам по собі факт можливого перевищення повноважень представником не може бути достатньою підставою для висновку про недійсність чи фіктивність правочину. 
Окремо суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2024 у справі №910/14574/23 за позовом ТОВ «Юніком Агрі» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення переплати за договором про надання послуг у сфері права №24/11/17-3 від 24.11.2017. У зазначеному рішенні встановлено факт укладення між сторонами відповідного договору та фактичного отримання ТОВ «Юніком Агрі» послуг, передбачених його умовами, що додатково підтверджує реальність спірних господарських операцій.
Відповідно до положень пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, операції з ввезення товарів на митну територію України та їх вивезення за межі митної території України, а також операції з надання послуг з міжнародного перевезення пасажирів, багажу та вантажів усіма видами транспорту. До операцій з постачання товарів належать, зокрема, безоплатна передача товарів, передача права власності на предмет застави кредитору, передача товарів на умовах товарного кредиту та передача об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу чи орендарю. 
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів або послуг є дата, на яку припадає подія, що відбулася раніше. Такою подією є або дата зарахування коштів від покупця чи замовника на банківський рахунок платника податку як оплати товарів чи послуг, а у разі готівкових розрахунків - дата оприбуткування коштів у касі або дата їх інкасації банківською установою, або ж дата відвантаження товарів, а для експортних операцій - дата оформлення митної декларації, що підтверджує перетин товаром митного кордону України. Щодо послуг такою датою є дата оформлення документа, який підтверджує факт їх надання. 
Статтею 189 ПК України врегульовано особливості визначення бази оподаткування в окремих випадках. Зокрема, відповідно до пункту 189.9 цієї статті, якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування прирівнюється до постачання відповідних активів за звичайними цінами, але не нижче їх балансової вартості на момент ліквідації. Водночас зазначене правило не поширюється на випадки ліквідації майна внаслідок дії обставин непереборної сили, його знищення, руйнування, викрадення або інших обставин, що не залежать від волі платника податку, а також у разі подання контролюючому органу належних документів, які підтверджують неможливість подальшого використання таких активів за їх первісним призначенням. 
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до складу податкового кредиту відносяться суми податку на додану вартість, сплачені або нараховані платником податку у зв`язку з придбанням чи виготовленням товарів та послуг, придбанням, будівництвом або створенням необоротних активів, отриманням послуг від нерезидентів на митній території України, а також ввезенням товарів чи необоротних активів на митну територію України. 
Положення пункту 198.2 статті 198 ПК України встановлюють, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата тієї події, яка настала раніше: або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку на оплату товарів чи послуг, або дата фактичного отримання таких товарів чи послуг. Для окремих категорій операцій законодавством визначено спеціальні правила встановлення дати виникнення права на податковий кредит, зокрема для імпортних операцій, фінансового лізингу, довгострокових договорів та операцій, що контролюються приладами обліку. 
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду формується виходячи з договірної вартості товарів чи послуг та складається із сум податку, нарахованих або сплачених платником податку у зв`язку з придбанням товарів, послуг, основних засобів та інших необоротних активів, а також ввезенням товарів чи необоротних активів на митну територію України. При цьому право на формування податкового кредиту не ставиться у залежність від фактичного початку використання придбаних товарів, послуг або основних засобів в оподатковуваних операціях, а також від факту здійснення платником податку оподатковуваних операцій у відповідному звітному періоді. 
Водночас пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту не можуть бути віднесені суми податку, сплачені або нараховані у зв`язку з придбанням товарів чи послуг, якщо такі суми не підтверджені належним чином зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними, розрахунками коригування, митними деклараціями або іншими документами, прямо передбаченими пунктом 201.11 статті 201 ПК України. Якщо на момент проведення перевірки такі суми залишаються непідтвердженими, платник податків несе відповідальність відповідно до вимог податкового законодавства. 
Законодавством також визначено, що податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є належною підставою для включення відповідних сум податку до складу податкового кредиту. У разі якщо платник податку не скористався правом на включення сум ПДВ до податкового кредиту у відповідному звітному періоді, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складання податкової накладної або розрахунку коригування. Аналогічний підхід застосовується і щодо податкових накладних, зареєстрованих з порушенням встановлених строків, за умови їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у межах зазначеного строку. 
Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання та скласти зведену податкову накладну у випадках, коли придбані або виготовлені товари, послуги чи необоротні активи починають використовуватися в операціях, які не є об`єктом оподаткування, звільняються від оподаткування, використовуються поза межами господарської діяльності платника податку або використовуються у межах його балансу для невиробничих цілей. У такому випадку податкові зобов`язання визначаються виходячи з бази оподаткування, встановленої статтею 189 ПК України, а відповідна податкова накладна підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у строки, передбачені законом. 
Разом з тим законодавець передбачив можливість коригування раніше нарахованих податкових зобов`язань у разі, якщо такі товари, послуги або необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. У такому випадку платник податку має право зменшити суму раніше нарахованих податкових зобов`язань шляхом складання та реєстрації відповідного розрахунку коригування до податкової накладної. 
Для цілей застосування пункту 198.5 статті 198 ПК України податкові зобов`язання визначаються щодо товарів, послуг та необоротних активів, придбаних для використання в неоподатковуваних операціях, на дату їх придбання, а щодо активів, які спочатку придбавалися для використання в оподатковуваній діяльності, але надалі почали використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання у таких операціях, яка підтверджується первинними документами, складеними відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». 
Відповідно до положень Податкового кодексу України, якщо під час проведення контролюючим органом перевірки та за результатами вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податків на вимогу такого органу, встановлено нестачу придбаних товарів, то для цілей застосування розділу V ПК України такі товари вважаються використаними в операціях, що не пов`язані з господарською діяльністю платника податків. Виняток становлять випадки, коли нестача виникла внаслідок дії обставин непереборної сили та належним чином підтверджена відповідно до вимог законодавства. 
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України до складу податкового кредиту не можуть бути віднесені суми податку на додану вартість, сплачені або нараховані у зв`язку з придбанням товарів чи послуг, якщо такі суми не підтверджені належними документами, зокрема зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними або розрахунками коригування до них, митними деклараціями чи іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 ПК України. У разі якщо на момент проведення перевірки зазначені суми залишаються непідтвердженими, платник податків несе відповідальність у порядку, встановленому податковим законодавством. 
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є належною та достатньою підставою для віднесення відповідних сум податку до складу податкового кредиту отримувача товарів або послуг. При цьому законодавством передбачено, що якщо платник податку не включив суму податку на додану вартість до складу податкового кредиту у відповідному звітному періоді, таке право зберігається за ним протягом визначеного законом строку з дати складання податкової накладної або розрахунку коригування. Аналогічне правило застосовується і до податкових накладних, зареєстрованих із порушенням установлених строків реєстрації. 
Для платників податку, які застосовують касовий метод податкового обліку, законодавець встановив спеціальний порядок реалізації права на податковий кредит. Такі платники мають право включити до податкового кредиту суми податку, зазначені у податкових накладних або розрахунках коригування, після фактичного списання коштів з банківського рахунку чи здійснення іншої форми компенсації вартості товарів або послуг, але в межах строків, визначених Податковим кодексом України. 
Крім того, у випадку зупинення реєстрації податкової накладної або розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до пункту 201.16 статті 201 ПК України перебіг строків, установлених для реалізації права на податковий кредит, переривається на період такого зупинення. 
Водночас не підлягають включенню до податкового кредиту суми податку, сплачені або нараховані оператором поштового зв`язку чи експрес-перевізником у випадках, передбачених підпунктом 191.1.2 пункту 191.1 статті 191 ПК України. 
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі із застосуванням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи та забезпечити її реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних у строки, визначені законом. При цьому податкова накладна повинна містити всі обов`язкові реквізити, встановлені податковим законодавством, зокрема дату її складання, порядковий номер, найменування продавця та покупця, їх податкові номери, номенклатуру товарів або послуг, їх кількість, ціну, ставку податку, суму податку та інші передбачені законом відомості. 
Положення пункту 201.10 статті 201 ПК України покладають на продавця товарів або послуг обов`язок своєчасно скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю на його вимогу. При цьому податкова накладна, складена та зареєстрована належним чином після 01.07.2017, є для покупця достатньою підставою для формування податкового кредиту та не потребує будь-якого додаткового документального підтвердження. 
Законодавством також передбачено, що податкові накладні та розрахунки коригування, які не надаються покупцю або складені за операціями, звільненими від оподаткування, також підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням прийняття таких документів до реєстру є квитанція в електронній формі, яка надсилається платнику податку протягом операційного дня. 
Для отримання зареєстрованої податкової накладної або розрахунку коригування покупець має право надіслати електронний запит до Єдиного реєстру податкових накладних, після чого отримує повідомлення про реєстрацію відповідного документа та його електронну копію. З моменту отримання такого повідомлення податкова накладна або розрахунок коригування вважаються зареєстрованими та отриманими покупцем. Аналогічний порядок передбачено і для продавця у випадках отримання розрахунків коригування, реєстрація яких покладається на покупця. 
Датою та часом подання податкової накладної або розрахунку коригування до контролюючого органу є дата та час, зафіксовані у відповідній квитанції. У разі якщо такі документи сформовано з порушенням вимог законодавства або їх реєстрацію зупинено, платнику надсилається квитанція про неприйняття або зупинення реєстрації із зазначенням відповідних причин. Водночас помилки в окремих реквізитах податкової накладної, які не перешкоджають ідентифікації сторін, змісту операції, періоду її здійснення та суми податкових зобов`язань, не можуть бути підставою для неприйняття такого документа. 
Податковим кодексом України також встановлено, що якщо протягом операційного дня платнику податку не надіслано квитанцію про прийняття, неприйняття або зупинення реєстрації податкової накладної чи розрахунку коригування, такий документ вважається зареєстрованим у Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Реєстрація податкових накладних та розрахунків коригування повинна здійснюватися з дотриманням граничних строків, визначених пунктом 201.10 статті 201 ПК України. Для документів, складених з 1 по 15 число календарного місяця, граничним строком реєстрації є останній день цього місяця, а для документів, складених з 16 числа до останнього дня місяця, - 15 число наступного місяця. Окремі строки встановлено для зведених податкових накладних та розрахунків коригування, складених за операціями, передбаченими пунктом 198.5 та пунктом 199.1 ПК України, а також для розрахунків коригування, які передбачають зменшення суми компенсації вартості товарів чи послуг постачальнику. 
У разі порушення встановлених законодавством строків реєстрації податкових накладних або розрахунків коригування до платника податків застосовуються штрафні санкції у порядку та розмірах, визначених Податковим кодексом України.
Платник податку має право зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну та/або розрахунок коригування, складені починаючи з 01 липня 2015 року, за умови, що загальна сума податку, зазначена у таких документах, не перевищує реєстраційну суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України. Якщо ж зазначена сума є меншою за суму податку, яка підлягає реєстрації у податковій накладній або розрахунку коригування, платник податку зобов`язаний перерахувати необхідну суму коштів зі свого рахунку в банку або у небанківського надавача платіжних послуг на власний рахунок у системі електронного адміністрування податку на додану вартість. 
Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних визначається Кабінетом Міністрів України. При цьому покупець товарів чи послуг наділений правом здійснювати звірку відомостей, зазначених у отриманій податковій накладній, із даними, що містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Відсутність факту реєстрації податкової накладної продавцем у Єдиному реєстрі податкових накладних не надає покупцю права на включення відповідних сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту. Водночас така обставина не звільняє продавця від обов`язку включити суму податку, зазначену у податковій накладній, до складу податкових зобов`язань за відповідний звітний період. 
Законодавством також передбачено, що виявлення розбіжностей між показниками податкової декларації та даними Єдиного реєстру податкових накладних є самостійною підставою для проведення контролюючим органом документальної позапланової виїзної перевірки продавця, а в окремих випадках і покупця відповідних товарів чи послуг. 
У разі допущення продавцем помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної або порушення сторонами господарської операції граничних строків реєстрації податкової накладної чи розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець або продавець має право подати до контролюючого органу заяву зі скаргою на такого контрагента. Таке право зберігається протягом 365 календарних днів після спливу граничного строку подання податкової декларації за той звітний період, у якому було допущено відповідні порушення. До такої заяви мають бути додані документи, які підтверджують факт сплати податку або отримання відповідних товарів чи послуг. 
Протягом дев`яноста календарних днів з моменту надходження такої скарги контролюючий орган зобов`язаний провести документальну перевірку відповідного продавця з метою встановлення достовірності та повноти нарахування податкових зобов`язань за спірною господарською операцією. 
Суд також зазначає, що податкова накладна, яка містить окремі помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 статті 201 ПК України, за винятком помилок у коді товару згідно з УКТ ЗЕД, не втрачає свого юридичного значення, якщо такі недоліки не перешкоджають ідентифікації господарської операції, її змісту, сторін правовідносин, податкового періоду та суми податкових зобов`язань. За таких умов така податкова накладна залишається належною підставою для формування податкового кредиту покупцем. 
Щодо висновків акта перевірки №3129/5/26-15-07-03-01-21 від 19.01.2022 стосовно неподання та несвоєчасного подання повідомлень за формою №20-ОПП щодо окремих об`єктів оподаткування та об`єктів, через які здійснюється господарська діяльність, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування можуть бути майно, товари, доходи, прибуток, обороти з реалізації товарів чи послуг, операції з постачання товарів або послуг та інші об`єкти, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення податкового обов`язку у платника податків. 
Пунктами 8.1 та 8.2 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011, передбачено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП. При цьому такими об`єктами є майно та дії, у зв`язку з якими у платника виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. 
Згідно з пунктом 8.4 Порядку №1588 повідомлення за формою №20-ОПП подається протягом десяти робочих днів після реєстрації, створення або відкриття відповідного об`єкта оподаткування. Водночас підпункт 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України покладає на платників податків обов`язок подавати до контролюючих органів документи та звітність, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів. 
Разом із тим відповідальність, передбачена пунктом 117.1 статті 117 ПК України, застосовується за неподання у встановлені строки заяв або документів для взяття на облік, реєстрації змін до облікових даних платника податків та інших документів, прямо передбачених Податковим кодексом України. При цьому норми ПК України не містять окремого строку для подання повідомлення за формою №20-ОПП, що виключає одну з необхідних умов для притягнення платника податків до відповідальності за зазначеною нормою. 
Колегія суддів звертає увагу, що хоча Порядок №1588 і встановлює десятиденний строк для подання повідомлення за формою №20-ОПП, саме повідомлення про об`єкт оподаткування не є тотожним заяві про взяття на облік платника податків. Відтак неподання або несвоєчасне подання повідомлення за формою №20-ОПП саме по собі не утворює складу правопорушення, передбаченого пунктом 117.1 статті 117 ПК України. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 17.08.2023 №53917/26-15-07-03-02-25 контролюючий орган безпідставно застосував положення пункту 117.1 статті 117 ПК України, оскільки безпосередньо норми Кодексу не встановлюють строку подання повідомлення за формою №20-ОПП. Крім того, відповідачем неправильно встановлено фактичні обставини щодо наявності у позивача обов`язку подання відповідних повідомлень стосовно окремих об`єктів. 
Узагальнюючи викладене, колегія суддів зазначає, що матеріали перевірки не містять належних та достатніх доказів існування істотних порушень форми чи змісту первинних документів, наданих ТОВ «ЮНІКОМ АГРІ». Натомість наявні у справі документи підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, реальність придбання товарів, отримання послуг та понесення відповідних витрат. 
При цьому витрати на придбання товарів, робіт чи послуг та доходи від їх подальшої реалізації повинні підтверджуватися сукупністю первинних, розрахункових, платіжних та інших документів, які містять відомості про відповідні господарські операції та підтверджують їх фактичне здійснення. До первинних документів належать усі документи, складені у зв`язку з конкретною господарською операцією, які відповідають вимогам законодавства та відображають реальний характер відповідних правовідносин. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховний Суд від 04.11.2020 у справі №910/9739/19, від 28.08.2020 у справі №922/2081/19 та від 20.07.2020 у справі №916/922/19, у яких наголошено, що визначальним критерієм для оцінки господарської операції є її реальний характер та належне документальне підтвердження.
Наведене свідчить про те, що для цілей формування витрат та податкового кредиту господарські операції повинні бути фактично здійсненими, підтвердженими належними первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальний зміст таких операцій, а також спричиняти реальні зміни у майновому стані платника податків. Саме фактичне здійснення господарської діяльності та її документальне підтвердження є визначальними умовами для виникнення відповідних податкових наслідків. 
Разом із тим сама по собі наявність чи відсутність окремих документів, а також певні недоліки в їх оформленні не можуть автоматично свідчити про відсутність господарських операцій та бути безумовною підставою для відмови у формуванні витрат або податкового кредиту, якщо з інших доказів вбачається фактичний рух активів, зміна структури зобов`язань чи власного капіталу платника податків у зв`язку із здійсненням ним господарської діяльності. 
Аналогічний правовий підхід викладений у постанові Верховний Суд від 07.04.2021, у якій наголошено, що оцінці підлягає насамперед реальність господарських операцій, а не формальні недоліки окремих документів. 
Обґрунтовуючи висновки про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, контролюючий орган посилається на відсутність у таких контрагентів достатніх основних засобів, трудових ресурсів, виробничого обладнання, складських приміщень та інших матеріальних ресурсів, необхідних, на думку відповідача, для виконання договірних зобов`язань. Крім того, в акті перевірки зазначено про нібито невідповідність між товарами, придбаними контрагентами, та товарами, реалізованими позивачу, що, на переконання податкового органу, свідчить про оформлення окремих первинних документів виключно з метою створення зовнішніх ознак реальності господарських операцій та отримання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді податкового кредиту з податку на додану вартість. 
Однак колегія суддів не може погодитися із зазначеними доводами, оскільки вони ґрунтуються переважно на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами. 
Як убачається з матеріалів справи, висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства зроблені відповідачем переважно на підставі інформації, отриманої з внутрішніх інформаційних баз та аналітичних систем податкового органу. Така інформація сама по собі не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не породжує юридичних наслідків та не може розглядатися як беззаперечний доказ відсутності реальних господарських операцій. Вона може бути лише підставою для проведення перевірочних заходів та подальшого дослідження відповідних обставин. 
Крім того, відсутність у контрагентів позивача власних трудових ресурсів, виробничих потужностей або матеріально-технічної бази не свідчить про неможливість виконання ними договірних зобов`язань. Суб`єкти господарювання мають право залучати до виконання робіт, надання послуг чи постачання товарів інших осіб на підставі договорів підряду, субпідряду, аутсорсингу, оренди майна та інших цивільно-правових механізмів. Відтак сама по собі відсутність певних ресурсів не може бути підставою для виключення відповідних витрат або сум податку на додану вартість із податкового обліку платника податків. 
Суд також враховує, що податковий контроль не покликаний оцінювати економічну доцільність управлінських рішень суб`єктів господарювання, які самостійно обирають своїх контрагентів та визначають способи виконання власних господарських зобов`язань. 
При цьому чинне податкове законодавство не ставить право платника податку на формування податкового кредиту у залежність від податкового обліку інших осіб, фактичної сплати контрагентами податків до бюджету чи наявності у них працівників, оформлених за трудовими договорами. Податкові наслідки мають визначатися виходячи з поведінки конкретного платника податків та фактичного здійснення ним господарських операцій, а не залежати від виконання податкових обов`язків третіми особами. 
Разом із цим відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував відсутність правових підстав для включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за спірними операціями або свідчив про завищення від`ємного значення податку. 
Судом також встановлено, що на момент укладення спірних договорів як позивач, так і його контрагенти були належними суб`єктами господарювання, зареєстрованими у встановленому законом порядку та мали статус платників податку на додану вартість. Відтак правосуб`єктність сторін при вчиненні спірних правочинів сумнівів не викликає. 
Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховний Суд від 27.02.2018 та 07.02.2018 відповідно, де наголошено, що недоліки у діяльності контрагентів не можуть автоматично покладатися на добросовісного платника податків. 
Дослідивши надані сторонами первинні документи, колегія суддів дійшла висновку, що господарські операції, які стали предметом спору, є економічно обґрунтованими, відповідають основним видам господарської діяльності позивача та належним чином документально підтверджені. 
Суд також бере до уваги підходи, сформульовані у практиці Європейський суд з прав людини, згідно з якими поняття «закон» та «законність» передбачають не лише формальне існування правових норм, а й достатній рівень їхньої чіткості та передбачуваності для особи. Закон повинен дозволяти особі розуміти правові наслідки своєї поведінки та забезпечувати захист від свавільного втручання держави. 
На переконання суду, відповідність господарської операції діловій меті та її економічна обґрунтованість є необхідною передумовою для реалізації платником податків права на податкові переваги. Законодавець, встановлюючи механізми формування витрат та податкового кредиту, переслідує мету стимулювання реальної господарської активності суб`єктів господарювання, а не створення умов для отримання виключно податкової вигоди без досягнення економічного результату. 
Відсутність розумної економічної причини для здійснення господарської операції може свідчити про відсутність ділової мети та бути підставою для коригування показників податкового обліку. Водночас у цій справі матеріали перевірки та докази, надані сторонами, не підтверджують відсутності економічного змісту чи ділової мети у спірних правовідносинах. 
Отже, право платника податків на формування податкових вигод виникає за наявності сукупності визначених законом обставин, однією з яких є наявність ділової мети у відповідній господарській операції. У спірних правовідносинах така ділова мета підтверджується характером здійснених операцій, їх відповідністю видам діяльності позивача, фактичним рухом активів та належним документальним оформленням. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховний Суд від 02.10.2018, у якій зазначено, що ділова мета є однією з ключових умов для правомірного формування платником податків витрат та податкового кредиту. 
Основні доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у м. Києві зводяться до того, що господарські операції ТОВ «Юніком-Агрі» з ТОВ «Агрофірма Південні Лани», ІП «Драйфхолм Фармінг», ТОВ «Злата-Колос», ТОВ «Агро Консоль» та ФГ «Зерносвіт+» не підтверджені належними первинними документами, а самі контрагенти мають ознаки фіктивності, не володіли необхідними трудовими та матеріальними ресурсами для здійснення відповідної діяльності, фігурують у кримінальних провадженнях або щодо їх посадових осіб наявні пояснення про непричетність до господарської діяльності підприємств. На підставі цього апелянт вважає, що позивач безпідставно сформував витрати та податковий кредит. 
Колегія суддів відхиляє наведені доводи з огляду на таке.
Колегія суддів звертає увагу, що висновки контролюючого органу фактично побудовані на аналізі податкової інформації, даних інформаційно-аналітичних баз ДПС, окремих матеріалів кримінальних проваджень та припущеннях щодо діяльності контрагентів позивача, тоді як належних доказів відсутності фактичного руху активів, непоставки товару або невиконання договірних зобов`язань відповідачем не надано. Самі по собі відомості з інформаційних систем контролюючого органу не є беззаперечним доказом нереальності господарських операцій та не можуть підміняти собою належне доказування обставин податкового правопорушення.
Посилання апелянта на вирок чи ухвалу суду щодо особи, яка здійснювала реєстраційні дії відносно ТОВ «Агрофірма Південні Лани», також не спростовує реальності господарських операцій між позивачем та зазначеним контрагентом. Наведені обставини стосуються питань державної реєстрації юридичної особи та відповідальності конкретних фізичних осіб, однак не містять висновків про безтоварність господарських операцій, здійснених із позивачем, не встановлюють недійсності укладених договорів та не свідчать про відсутність фактичного постачання товару. 
Не можуть бути прийняті судом і доводи про непричетність окремих осіб до діяльності ІП «Драйфхолм Фармінг». Такі пояснення є лише одним із джерел інформації та не мають наперед встановленої сили. Водночас у справі наявні договори, видаткові накладні, податкові накладні, платіжні документи та інші первинні документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, рух товару та зміну майнового стану сторін. Відтак окремі пояснення фізичних осіб не можуть переважати сукупність належних письмових доказів. 
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на відсутність у контрагентів достатньої кількості працівників, виробничих потужностей, складських приміщень або основних засобів. Верховний Суд неодноразово наголошував, що відсутність у суб`єкта господарювання власних ресурсів не виключає можливості виконання ним господарських зобов`язань шляхом залучення орендованого майна, субпідрядників, перевізників, виконавців за цивільно-правовими договорами або інших осіб. Податкове законодавство не ставить право платника податків на формування витрат та податкового кредиту у залежність від кадрового забезпечення чи матеріально-технічної бази його контрагентів.
Не заслуговують на увагу й доводи відповідача щодо наявності кримінальних проваджень стосовно окремих контрагентів позивача, зокрема ФГ «Зерносвіт+». Сам факт внесення відомостей до ЄРДР або здійснення досудового розслідування не свідчить про фіктивність господарських операцій та не створює правових наслідків для позивача. Вироків суду, які б встановлювали фіктивність відповідних підприємств, недійсність первинних документів або узгодженість дій позивача з такими особами з метою незаконного отримання податкової вигоди, матеріали справи не містять. 
Безпідставними є також твердження апелянта про відсутність джерела походження товару по ланцюгах постачання контрагентів. Податкове законодавство не покладає на платника податків обов`язку здійснювати контроль за діяльністю усіх попередніх постачальників товару або перевіряти повноту виконання ними своїх податкових обов`язків. Негативні наслідки можливих порушень податкового законодавства третіми особами не можуть автоматично покладатися на добросовісного платника податків, якщо відсутні докази його обізнаності про такі порушення або участі у відповідних схемах.
Крім того, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки тих самих доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції. При цьому апелянт не спростовує встановлених судом обставин щодо фактичного отримання позивачем товару, здійснення розрахунків, належного оформлення первинної документації та подальшого використання придбаного товару у власній господарській діяльності. Натомість нових доказів, які б свідчили про відсутність реального характеру спірних операцій, до апеляційної скарги не додано. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються переважно на припущеннях, інформаційно-аналітичних висновках контролюючого органу та обставинах, які самі по собі не спростовують реальності господарських операцій. Вони не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а тому не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення. 
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи та власного тлумачення апелянтом норм чинного законодавства, а тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року-без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко 

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко

Повне судове рішення складено « 03» червня 2026 року.