Номер провадження: 22-ц/813/3878/26 
Справа № 522/17498/25
Головуючий у першій інстанції Чорнуха Ю. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Чорнуха Ю.В. 09 грудня 2025 року у м. Одеса, -
встановила:

У липні 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» у якій позивач просив поновити ОСОБА_1 на посаді листоноші у Відділенні поштового зв`язку № 11 м. Одеса/Група територіального управління мережею відділень 15.02. Акціонерного товариства «Укрпошта», стягнути з АТ «Укрпошта» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2025 року і до дня поновлення на роботі.
Позовна заява обґрунтована тим, що з 25 серпня 1969 року позивачка почала працювати в Одеському поштамті, який реорганізовувався та змінював назву. З 01 липня 2023 року позивачку перевели на посаду листоноші 1 класу в АТ «Укрпошта» у відділенні поштового зв`язку № 1 м. Одеси. Наказом № 5241_01/к від 30 червня 2025 року позивачку було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним, оскільки 27 червня 2025 року заступник начальника відділення поштового зв`язку № 11 м. Одеси надала позивачці заяву для підписання та вказала, що начальник відділення поштового зв`язку № 11 м. Одеси вимагає терміново її підписати. Після того, як позивачка усвідомила, що її ввели в оману та примусили підписати зразок заяви на звільнення під виглядом скорочення посади, позивачка через мобільний додаток «Укрпошта Персонал» подала заяву про відкликання заяви на звільнення. У відповідь на цей лист було надано відповідь з електронної пошти на електронну пошту поштового відділення № 11 м. Одеси, що звернення оброблене, пані ОСОБА_2 завчасно знала про звільнення і усвідомлено підписала заяву, у відкликанні звільнення було відмовлено. Ініціатором звільнення був роботодавець АТ «Укрпошта», а відповідно до Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця мало здійснюватися з підстав, визначених ст. ст. 40-41. Вважає, що під виглядом звільнення за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України АТ «Укрпошта» здійснювала приховане скорочення штату листонош. ОСОБА_1 не ознайомили з наказом про звільнення в день звільнення, тобто вона не висловила свою згоду з фактом звільнення та підставами для звільнення. У трудову книжку не було внесено відповідного запису про звільнення, позивачці її просто видали. 03 липня 2025 року позивачці надійшла копія наказу про звільнення від 27 червня 2025 року № 5241_01/к з довідкою про зарплату за червень 2025 року. На підставі викладеного ОСОБА_1 вважала, що її має бути поновлено на роботі.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачка не бажала звільнятися, та волевиявлення ОСОБА_1 щодо припинення трудового договору, формально оформлене підписом на заяві про звільнення, не відповідало її внутрішній волі, що свідчить про дефект цього правочину. Обман стосувався природи правочину щодо звільнення, адже ОСОБА_1 представники роботодавця роз`яснили, що за допомогою саме такої заяви про звільнення за угодою сторін оформлюється звільнення шляхом скорочення посади, а під час скорочення посади працівник не може впливати на процес звільнення шляхом висловлення згоди чи незгоди із цим.
Сторони про розгляд справи на 28 квітня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник АТ «Укрпошта». 
24 квітня 2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 та її представника.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 25 серпня 1969 року ОСОБА_1 була прийнята поштарем в Одеський поштамт. У подальшому позивачка неодноразово переводилась у зв`язку з реорганізацією та з інших підстав, у 2006 році звільнялась з роботу та приймалась на роботу листоношою 11 відділення зв`язку. 01 липня 2023 року ОСОБА_1 була переміщена з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» в АТ «Укрпошта» з підстав централізації на рівень АТ «Укрпошта».
27 червня 2025 року ОСОБА_1 власноруч підписала заяву, адресовану Генеральному директору АТ «Укрпошта», про звільнення її з роботи з 30 червня 2025 року за угодою сторін.
27 червня 2025 року Начальник сервісного обслуговування персоналу (Хаб) Східного регіону ОСОБА_5 видала наказ № 5241_01/к про припинення трудового договору (контракту), яким наказано звільнити з 30 червня 2025 року ОСОБА_1 , листоношу відділення поштового зв`язку № 11 м. Одеса/Група територіального управління мережею відділень 15.02, за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).
Наказ був направлений позивачці засобами поштового зв`язку цінним листом з описом 30 червня 2025 року та отриманий останньою 03 липня 2025 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи описом вкладення до цінного листа та рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 05053331102231.
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2024 року про надання на зберігання трудової книжки та з пояснень, наданих представником позивача у судовому засіданні суду першої інстанції, трудова книжка позивачки зберігалась у позивача.
З наданої представником позивача роздруківки з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що 27 червня 2025 року від імені листоноші ОСОБА_1 був направлений електронний лист, у якому вона просила скасувати заяву про звільнення за угодою сторін від 27.06.2025, оскільки вона підписала її випадково, необмірковано, не була попереджена про скорочення її робочого місця заздалегідь. У заяві зазначила, що бажає продовжувати трудові відносини, а заяву про звільнення просить вважати недійсною.
З електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 надана відповідь, у якій зазначається про надходження заяви ОСОБА_1 в мобільному додатку «Укрпошта Персонал» щодо відкликання заяви на звільнення.
27 червня 2025 року ОСОБА_1 написала та направила засобами поштового зв`язку заяву, адресовану Генеральному директору АТ «Укрпошта», про скасування заяви про звільнення за угодою сторін від 27 червня 2025 року, оскільки вона підписала її випадково, необмірковано, не була попереджена про скорочення її робочого місця заздалегідь. У заяві зазначила, що бажає продовжувати трудові відносини, а заяву про звільнення просить вважати недійсною.
Листом АТ «Укрпошта» віх. № 1.03.00l.-26689-25 від 08 липня 2025 року ОСОБА_1 повідомлено про відмову в анулюванні заяви про звільнення.
Із сукупності зазначених доказів вбачається, що у день написання заяви про звільнення позивачка звернулась до відповідача із заявою про відкликання своєї заяви. Однак, відповідач відмовився анулювати домовленість про припинення трудового договору згідно раніше поданої заяви.
Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору встановлені законодавцем у ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (надалі - Пленум ВСУ № 9) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Відповідно до п. 8 Пленуму ВСУ № 9 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що, як вже вказувалось вище, 27 червня 2025 року ОСОБА_1 підписала заяву, адресовану Генеральному директору АТ «Укрпошта», про звільнення її з роботи з 30 червня 2025 року за угодою сторін.
Тобто, звільнення у даному випадку мало місце не з ініціативи роботодавця, а з ініціативи працівника ОСОБА_1 .
Відповідно, оскільки саме ОСОБА_1 подала заяву про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, то вказане надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести її звільнення на таку вимогу, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що після подачі заяви про звільнення, у той же день - 27 червня 2025 року, нею на електронну пошту роботодавця був направлений електронний лист, у якому позивач просила скасувати заяву про звільнення за угодою сторін від 27.06.2025, оскільки вона підписала її випадково, необмірковано, не була попереджена про скорочення її робочого місця заздалегідь та бажає продовжувати трудові відносини, а заяву про звільнення просила вважати недійсною.
Разом з тим, колегія суддів вважає вказані доводи позивача необґрунтованими, з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 335/8636/20 зазначено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Водночас саме оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. При цьому законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Відтак, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Згідно з усталеною судовою практикою, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише у разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України зазначено також у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/3268/19 (провадження № 61-2147св20).
Враховуючи, що заява про звільнення за угодою сторін підписана позивачкою, і у відповідній заяві ОСОБА_1 зазначила конкретну дату свого звільнення - 30 червня 2025 року, яку відповідач погодив, то колегія суддів погоджується із доводами суду про наявність підстави для висновку про свідоме волевиявлення позивачки щодо звільнення її на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме не доведено вчинення на неї будь-якого тиску або введення її в оману з метою написання нею заяви про звільнення.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, жодних порушень судом не встановлено.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то, оскільки ці позовні вимоги є похідними від позовних вимог про поновлення позивача на роботі, то вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у її трудову книжку не було внесено відповідного запису про звільнення, оскільки трудова книжка, на підставі заяви позивачки від 11 вересня 2024 року, перебувала у останньої на збереженні, а із заявою про внесення запису в трудову книжку позивачка до роботодавця не зверталась. 
Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерства праці України, МЮУ, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 також встановлювалося, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Однак, з набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі, зможуть користуватися й надалі такою можливістю.
Тобто, якщо раніше ст. 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, то починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця зникає обов`язок видавати працівнику трудову книжку, тому невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача, не нестиме будь-яких наслідків для роботодавця.
Разом з цим, з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, відповідні зміни до Інструкції № 158 внесені не були, тому існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією. Проте, пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу (в даному випадку КЗпП), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у Рішенні Конституційного Суду України, згідно якої конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абз. 5 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп).
Таким чином, права позивачки в частині не внесення відповідного запису про звільнення до трудової книжки порушені не були, оскільки роботодавець зобов`язаний, на вимогу працівника, внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника, а у даному випадку позивач таких вимог до АТ «Укрпошта» не пред`являла.
Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги представник ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачка не бажала звільнятися, та волевиявлення ОСОБА_1 щодо припинення трудового договору, формально оформлене підписом на заяві про звільнення, не відповідало її внутрішній волі, що свідчить про дефект цього правочину. Обман стосувався природи правочину щодо звільнення, адже ОСОБА_1 представники роботодавця роз`яснили, що за допомогою саме такої заяви про звільнення за угодою сторін оформлюється звільнення шляхом скорочення посади, а під час скорочення посади працівник не може впливати на процес звільнення шляхом висловлення згоди чи незгоди із цим.
Колегія суддів приймає до уваги, що на підтвердження факту вчинення тиску на неї з боку роботодавця та примушування до звільнення, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї роботодавця, ОСОБА_1 не надано жодного належного та достовірного доказу.
Посилання апелянта на скрин листа від 27 червня 2025 року, відправленого з електронної пошти ОСОБА_4 на електронну пошту поштового відділення №11 є неналежним доказом у справі, оскільки у вказаному листі вирішуються виключно організаційні питання роботи поштового відділення, і жодних доказів тиску роботодавця на позивача з метою звільнення вказаний лист не містить.
На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 03 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе