ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 636/4080/21
Номер провадження 22-ц/818/949/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
представника ОСОБА_1 адвоката Князєва В. О.,
представника ПАТ «Правекс Банк» адвоката Мамедової Н. Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 серпня 2025 року в складі судді Золотоверхої О.О. по справі № 636/4080/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Правекс Банк» про повернення безпідставно набутого майна за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Правекс Банк» про повернення безпідставно набутого майна за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 12196-196/06Р, відповідно до якого банк зобов`язався надати йому кредит в іноземній валюті у розмірі 28 500 доларів США, а він зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитним коштами. 
За період дії договору він сплатив відповідачу як повернення кредиту та відсотки за користування кредитом суму у розмірі 24 500 доларів США.
Вказав, що сплата відсотків в іноземній валюті за користування кредитом в іноземній валюті, а саме, у доларах США, суперечить Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, а також при наданні кредиту порушено вимоги Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, Положення про організацію операційної діяльності в банках України. Очевидно, що законодавством України не передбачено надання фізичній особі кредиту в іноземній валюті.
Отже, відповідачем порушено законодавство України, що регулює готівковий оборот в іноземній валюті в Україні. Банк отримав від нього кошти як сплату відсотків у доларах США за здійснені послуги по наданню кредиту в іноземній валюті без достатніх підстав, тому він вимагає повернення таких коштів згідно ст. 1212, 1213 ЦК України.
Просив зобов`язати відповідача повернути в натурі майно, а саме 24 500 доларів США, набуте відповідачем за його рахунок без достатньої правової підстави, стягнути витрати на правничу допомогу.
12 листопада 2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Відзив мотивовано тим, що 12 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 12196-196/06Р, за яким банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 28 500 доларів США для споживчих цілей, а також з метою сплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, строком до 12 грудня 2026 року зі сплатою 12% річних. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання було укладено договір поруки та договір іпотеки від 12 грудня 2006 року. Банком був виконаний обов`язок щодо надання грошових коштів. ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 17 червня 2015 року у нього виникла заборгованість в сумі 31 521,28 доларів США, яка стягнута солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 636/1090/16-ц від 23 серпня 2017 року, що набрало законної сили і наразі перебуває на виконанні приватного виконавця Кудряшова Д.В. Отже, договір виконувався сторонами, що свідчить про прийнятність для позивача його умов на момент укладення. Кредитний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Щодо надання кредиту в іноземній валюті, то НБУ видана 03 грудня 2001 року АКТ «Правекс-Банк» Банківська ліцензія № 7, згідно з якою він мав право здійснювати операції з валютними коштами. Єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Така ліцензія наявна у відповідача, як і дозвіл на здійснення валютних операцій. Позивач про порушення свого права дізнався 12 грудня 2006 року, у день укладення договору і отримання коштів, а з позовом звернувся лише в 2021 році, пропустивши таким чином трирічний строк позовної давності.
24 березня 2025 року та 03 квітня 2025 року представник позивача – адвокат Князєв В.О. надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, водночас обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, тому просить кваліфікувати як недійсний кредитний договір № 12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року; застосувати приписи ст. 216 ЦК України; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.
У судовому засіданні 07 серпня 2025 року письмові пояснення (фактично - заяву про зміну предмета позову) від 24 березня 2025 року залишено без розгляду на підставі ч.3 ст. 49 ЦПК України.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надання та повернення кредиту в іноземній валюті на час виникнення спірних правовідносин відповідало вимогам закону, підстав вважати сплачені позивачем кошти у рахунок погашення кредиту і сплати відсотків за користування ним безпідставно збереженими відповідачем немає.
На вказане судове рішення через суд першої інстанції 15 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Князєв В.О. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати, визнати недійсним і скасувати кредитний договір в частині умов сплати відсотків за користування кредитом, застосувати наслідки недійсності договору, що передбачені ст. 216 ЦК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що правовідносини між сторонами не припинились, тому строк позовної давності по цьому договору не сплив. При поданні позову його предметом була вимога про повернення відповідачем безпідставно збережених коштів згідно ст. 1212 ЦК України. Але позивач цілком згоден з тим, що договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Отже, права позивача підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним умов кредитного договору в частині порядку сплати відсотків із застосуванням ст. 216 ЦК України, а саме повернення йому іноземної валюти в сумі 24 500 доларів США. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, тож суд зобов`язаний був прийняти рішення у відповідності до встановлених обставин справи.
07 листопада 2025 року від АТ «Правекс Банк» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Відзив мотивовано тим, що представник позивача в апеляційній скарзі по суті змінює предмет позову та самі позовні вимоги, що є порушенням засад цивільного процесу, зокрема, диспозитивності. Позивач під час розгляду справи у першій інстанції наполягав на застосування положень статей 1212, 1213 ЦК України та зазначив, що він обирає способом захисту своїх порушених прав саме витребування майна, набутого відповідачем без достатньої правової підстави, а вже в апеляційній скарзі просить суд визнати недійсним договір. У мотивувальній частині апеляційної скарги відсутні посилання на те, які саме положення ст. 203 ЦК України порушені при укладанні договору. Кредитний договір між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Така ліцензія наявна у відповідача, як і дозвіл на здійснення валютних операцій. Посилався на сплив строку позовної давності. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Князєва В.О., який підтримав апеляційну скаргу, представника ПАТ «Правекс Банк» адвоката Мамедову Н. Т., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №12196-196/06Р (а.с. 6-8 том 1), за умовами якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 28 500,00 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно договорів страхування нерухомого майна; кредит надається з 12 грудня 2006 року по 12 грудня 2026 року зі сплатою 12 % річних; в кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань розмір відсоткової ставки збільшується на 1 % річних; видача кредиту здійснюється шляхом видачі готівкових коштів з каси банку; передбачено забезпечення погашення заборгованості по кредиту у вигляді передачі майна - квартири в іпотеку. Договором також передбачено умови погашення заборгованості та сплата відсотків, зобов`язання сторін, права сторін, відповідальність сторін, особливі умови. Крім того, позичальником складена власноручна розписка наступного змісту: «Даний договір підписано мною, ОСОБА_1 , власноручно своїм підписом підтверджую даним ознайомлення з усіма зборами, відсотками, тарифами, поясненнями або іншими елементами вартості кредиту, які я повинен сплатити по даному договору, згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Один із оригіналів даного договору мною підписано особисто».
Як вбачається з копії протоколу №4274 засідання кредитного комітету від 12 грудня 2006 року (а.с. 5-7 том 2), прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 в рахунок ліміту, встановленого Харківському філіалу, в сумі 28 500,00 доларів США строком на 20 років з відсотковою ставкою 12 % річних; прийняття в іпотеку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Згідно витягу від 03 травня 2024 року з розпорядження від 13 грудня 2006 року (а.с.105 том 3), відповідно до кредитного договору №12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року вирішено: відкрити рахунок НОМЕР_1 (840), відкрити кредитний рахунок № НОМЕР_2 (840) на ім`я ОСОБА_1 , відсоткова ставка 12; віднести на рахунок НОМЕР_1 суму 28 500.00 доларів США.
Згідно витягу від 03 травня 2024 року з розпорядження від 13 грудня 2006 року (а.с.106 том 3) вирішено перерахувати з кредитного рахунку на рахунок через ОПЕРу АТ «Правекс Банк» суму в розмірі 28 500.00 доларів США, списати з рахунку суму 28 500.00 доларів США.
Як вбачається з заяви на видачу готівки №1 від 13 грудня 2006 року (а.с. 11 том 1), отримувач коштів ОСОБА_1 , назва валюти: USD долар США, сума: 28 500.00 USD, еквівалент у гривнях: 143 925.00, призначення платежу: кредит видано згідно розпорядження від 13 грудня 2006 року по договору 12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року, укладеного з г-ном ОСОБА_1 », пред`явлений документ: паспорт.
З копії виписки по договору №12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року (а.с. 13-298 том 2) вбачається перерахування грошових коштів 13 грудня 2006 року у розмірі 28 500 доларів США, часткове погашення кредиту, наявність заборгованості, інші операції по рахунку.
Згідно копії акту про виділення на знищення документів і справ №8 від 01 лютого 2012 року (а.с.8-9 том 2) знищено у зв`язку зі спливом строків зберігання наступні документи відділення «Харківська обласна дирекція» ПАТ КБ «Правекс-Банк»: касові документи дня відділень та філії в національній валюті та іноземній валюті за 2006 рік; меморіальні документи дня відділень та філії в національній валюті та іноземній валюті за 2006 рік, документи відділень та філії по операціям в системі Правекс-Телеграф за 2006 рік, документи по споживчому кредитуванню, кредити за якими погашено протягом 2006 року, платіжні доручення, реєстри в іноземній валюті за 1994-2000 роки, документи по внутрішньобанківським операціям за 2005-2006 роки.
Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23 серпня 2017 року по справі №636/1090/16-ц, яке набрало законної сили 29 січня 2018 року (а.с. 9-10 том 1), з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ «ПравексБанк» заборгованість за кредитним договором №12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року у розмірі 31 521.28 доларів США, що станом на 23 серпня 2017 року складає 802 216.58 грн, та судовий збір у розмірі 10 858.05 грн. На підставі вказаного рішення 01 червня 2020 року видано виконавчі листи (а.с. 44-50 том 1).
12 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження №62803014 (а.с. 42-43 том 1) щодо боржника ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчого листа №636/1090/16-ц, виданого 01 червня 2020 року, щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПравексБанк» заборгованості за кредитним договором №12196-196/06Р від 12 грудня 2006 року у розмірі 31 521.28 доларів США, що станом на 23 серпня 2017 року складає 802 216.58 грн. Згідно даних АСВП, вказане провадження відкрите (а.с. 167 том 3).
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 755/13075/20, провадження № 61-12666св21, від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20, провадження № 61-15219св21.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, що діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України,національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.
Відповідно до приписів пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.
Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.
Надання кредитів у іноземній валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечило вимогам законодавства України, чинного на час укладення оспорюваного кредитного договору.
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 569/9760/15-ц, провадження № 61-11828св18, від 21 грудня 2023 року у справі № 754/11899/19, провадження № 61-5004св23.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 4-465цс18), постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 761/46234/16-ц (провадження № 61-33778св18).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. 
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження 14-133цс20), від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 640/3796/18 (провадження № 61-15357св21).
Як встановлено судом, грошові кошти, які ОСОБА_1 вважає безпідставно набутими відповідачем, сплачувались ним банку в рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2006 року та сплати процентів за користування кредитом.
Оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, укладено кредитний договір, який є чинним, недійсним не визнано, зобов`язання за яким не припинено, то сплачені на його виконання кошти набуто кредитором за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. 
Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України щодо вимоги позивача повернути йому кошти, сплачені на виконання кредитного договору.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 607/3864/17, провадження № 61-30080св18, від 24 червня 2021 року у справі № 766/8646/18, провадження № 61-2838св21, від 09 листопада 2022 року у справі № 607/20044/20, провадження № 61-17381св21.
У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 953/5093/20 у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції про відмову у позові про повернення безпідставно отриманих коштів, сплачених позивачем з метою погашення заборгованості по кредитному договору, оскільки спірні кошти банк отримав на підставі договірних зобов`язань, а тому оспорювана сума не є такою, що отримана банком безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України.
Доводи ОСОБА_1 щодо безпідставності отримання банком від нього коштів через незаконність видачі кредиту в іноземній валюті, є необґрунтованими з урахуванням відсутності на час укладення договору законодавчої заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті та погодження сторонами кредитного договору саме такої валюти кредитування.
На час укладення кредитного договору від 12 грудня 2006 року банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Посилання ОСОБА_1 на те, що при наданні йому споживчого кредиту шляхом зарахування доларів США на поточний рахунок порушено вимоги Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, оскільки надання саме кредиту в іноземній валюті фізичній особі на поточний рахунок не передбачено, судовою колегією не приймаються.
Так, відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492, яка діяла на час укладання кредитного договору, ця Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими структурними підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку (далі - банки), поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, виборчим блокам політичних партій (далі - клієнти) (пункт 1.1. Інструкції).
Отже, вищезазначена Інструкція регулює порядок відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, а не порядок надання банками кредитів, а тому посилання на її положення є необґрунтованими, і вона у даному випадку не підлягає застосуванню.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що оплата фінансових послуг банку в доларах США готівкою суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, також не можуть бути взяті до уваги, адже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті.
Щодо посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин дійсно підлягає застосуванню не норма ст. 1212 ЦК України, а норма ст. 216 ЦК України, та кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, і обов`язок з правильної кваліфікації спірних правовідносин покладається на суд, а також вимог апеляційної скарги про визнання договору недійсним та повернення коштів у порядку реституції колегія суддів виходить з наступного.
При зверненні до суду з позовом на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України ОСОБА_1 посилався на те, що отримані відповідачем від нього кошти у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у доларах США підлягають поверненню йому як безпідставно набуті у зв`язку з порушенням законодавства, що регулює готівковий обіг іноземної валюти.
У ході розгляду справи 24 березня 2025 року та 03 квітня 2025 року представник позивача – адвокат Князєв В.О. надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що дійсно до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України, водночас обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін покладено саме на суд, тому слід кваліфікувати кредитний договір як недійсний і застосувати приписи ст. 216 ЦК України.
Відповідним письмовим поясненням судом першої інстанції надано оцінку як заяві про зміну предмета позову, яку залишено без розгляду на підставі ч.3 ст. 49 ЦПК України.
В апеляційній скарзі представник позивача підтверджує свою позицію про те, що права позивача підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним умов кредитного договору із застосуванням для повернення йому іноземної валюти норми ст. 216 ЦК України.
При цьому, позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним у цій справі не заявлені та предметом розгляду суду першої інстанції не були.
Згідно частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. При цьому, одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у такому разі фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2025 року у справі № 953/9152/20 (провадження № 61-2631св24), зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц та інших.
Разом з тим, застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21.
У справі, яка переглядається, позивачем не заявлено позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним і застосування реституції як підстави повернення коштів. Отже, кваліфікація кредитного договору як недійсного без заявлення таких вимог позивачем порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.
Виходячи з наведеного, наразі кредитний договір між сторонами в силу презумпції правомірності правочину є дійсним, надавати оцінку наявності підстав його недійсності колегія суддів не вважає за можливе.
Посилання відповідача на пропуск строку позовної давності у цій справі судом першої інстанції обґрунтовано відхилені, оскільки наслідки спливу строку позовної давності підлягають застосуванню лише до обґрунтованих позовних вимог, натомість у даній справі у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина