ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/35422/25
Провадження № 22-ц/820/1270/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
розглянув в порядку ч 1 ст 369 ЦПК України цивільну справу № 686/35422/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 березня 2026 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2026 року в складі судді Порозової І.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
В грудні 2025 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дружини, у розмірі 1/6 частки його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трьох років.
В обґрунтування позову позивачка вказала, що ОСОБА_1 є батьком малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З січня 2024 року й по теперішній час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом із матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 .
Діти перебувають виключно на утримані матері, оскільки відповідач не допомагає в їх утриманні та не бере участь у їх вихованні. У зв`язку з чим 03.11.2025 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.10.2025 року і до досягнення дітьми повноліття.
Також позивачка зазначала, що вона з 19 квітня 2024 року перебуває у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, для здійснення повноцінного догляду, утримання та виховання дітей, а відтак аліменти є єдиним джерелом доходу її та дітей.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 березня 2026 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошове утримання в розмірі 1/6 частки всіх видів доходів, щомісячно, починаючи з 04.12.2025 року та до досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2026 року стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення, та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт вказує, що судом не прийнято до уваги всі обставини справи, зокрема не враховано, що у відповідача окрім спільних із позивачкою дітей, наявні інші утриманці, а саме: непрацездатний батько ОСОБА_5 , який має ступінь втрати професійної працездатності 25%, а тому потребує догляду та утримання від відповідача. Крім того, на даний час він проживає однією сім`єю із ОСОБА_6 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Посилається, що з урахуванням усіх відрахувань на утримання спільних дітей та дружину розмір стягнення із заробітної плати становить частини. 
Також на думку апелянта, ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами наявності у неї права на утримання від відповідача, а саме те, що вона є непрацездатною та такою, що потребує матеріальної допомоги, а також не доведено що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. 
Крім того, незаконним є додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, під час ухвалення оскаржуваного рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд належним чином не врахував, складність справи, переліку наданих послуг, часу витраченого на виконання відповідних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, оскільки заявлений розмір витрат не відповідає критеріям ст. 137 ЦПК України, що є підставою для його зменшення або взагалі відмови у стягненні. 
ОСОБА_2 та її представник – адвокат Афадєєв В.В. подали відзив на апеляційну скаргу, в якому вказують, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, оскільки судом досліджено всі обставини справи та надано їм відповідної правової оцінки. Відповідач вочевидь не розрізняє передбачені чинним законодавством різні підстави набуття особою права на утримання та на отримання аліментів. Так, норми ст. 75 СК України дійсно визначають право одного із подружжя на утримання (аліменти) іншим із подружжя за наявності певних умов, зокрема й непрацездатності особи. Однак, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалася на іншу норму, передбачену ч. 2 ст. 84 СК України, де зазначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років . Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Частиною 6 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, право на утримання одного подружжя іншим (ст. 75 СК України) є відмінним від права дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років (ст. 84 СК України), і їх не можна ототожнювати. Відтак безпідставним є і посилання відповідача на висновки, що викладені у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 24.06.2021 року по справі №759/6629/19, адже спірні правовідносини у цій справі не є релевантними до нашої справи, і стосуються лише права на утримання (аліменти) одного із подружжя, який є непрацездатним, а не того, з яким проживають та перебувають на утриманні діти до досягнення ними трьох років. Позивачка, як матір, яка перебуває у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними 3-х років, фактично в цей період позбавлена можливості працювати через необхідність догляду за маленькими дітьми. 
При цьому, відповідач є фізично здоровою, працездатною особою й перебуває у набагато кращому матеріальному становищі, порівняно з ОСОБА_2 , враховуючи те, що він перебуває на військовій службі та отримує доходи у військовій частині НОМЕР_1 . Крім того, батько ОСОБА_1 – ОСОБА_5 є військовослужбовцем Збройних Сил України, який, за наявною інформацією, перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 , разом зі своїм сином. Зокрема, в наданій відповідачем до суду копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2987 від 06.10.2025 р. зазначено, серед іншого, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем ЗСУ. Жодних доказів на підтвердження перебування батька на утриманні сина ОСОБА_1 суду не надав. . Таким чином, ОСОБА_5 є працездатним, отримує дохід від військової частини та не потребує матеріального утримання й допомоги з боку відповідача. Також, як і у випадку з батьком відповідача, ОСОБА_6 , яку відповідач називає своєю цивільною дружиною, отримує пенсійне забезпечення як особа з інвалідністю ІІ групи. Відповідно до наданих стороною відповідача документів ОСОБА_6 не є офіційною дружиною або іншим членом сім`ї ОСОБА_1 . Отже, згідно з діючим сімейним законодавством він не має жодних юридичних зобов`язань щодо її утримання, на відміну від обов`язку утримувати дружину – ОСОБА_2 , з якою проживають їх спільні малолітні діти. Також в матеріалах справи відсутні докази про статус ОСОБА_6 як безробітної особи, про відсутність у неї, крім пенсії, інших джерел доходів; відповідачем не надані докази наявності в ОСОБА_6 дітей чи інших утриманців. Поряд з цим слід засвідчити, що матеріали справи не містять і будь-якого підтвердження фактичного здійснення відповідачем утримання ОСОБА_6 , а у випадку спільного проживання таке утримання може нівелюватися їх спільними витратами. Сам по собі наявний у матеріалах справи акт про фактичне проживання без реєстрації місця проживання від 22 грудня 2025 року, затверджений головою ОСББ «Січових Стрільців», не може вважатися належним і достатнім доказом фактичного спільного проживання відповідач та ОСОБА_6 як подружжя без реєстрації шлюбу з 06.08.2025 року, адже голова ОСББ не був і не може бути свідком, який міг би засвідчити дотримання цими особами під час спільного проживання умов, що притаманні саме подружжю. Тому такий акт як доказ судом правомірно підданий сумніву і не взятий до уваги.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На даний час діти, проживають разом із матір`ю за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується Акту про фактичне проживання від 25.10.2025 року.
Згідно з наказом, виданим ФОП ОСОБА_7 , № 19/04 від 19.04.2024 року, ОСОБА_2 , із 19.04.2024 року по 25 січня 2027 року, перебуває у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.
Відповідно до судового наказу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області виданого 03.11.2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно. Починаючи з 31.10.2025 і до досягнення дітьми повноліття.
ОСОБА_1 проходить службу в ЗСУ у військової частини НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення військовослужбовця. 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася, що вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, який є батьком двох їх малолітніх дітей до досягнення ними трирічного віку, оскільки на даний час не працює і перебуває у відпустці по догляду за дітьми. 
Відповідно до частини першої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Статтею 80 СК України, визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення (ч 2 ст 80 СК України).
Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч. 3 ст 80 СК України).
Частини друга, четверта, шоста статті 84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.
Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Як встановлено судом, сторони мають двох малолітніх дітей, на утримання яких відповідач сплачує аліменти.
Водночас, ОСОБА_1 оскаржуючи судове рішення про стягнення аліментів на утримання дружини посилається на те, що стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частки є занадто обтяжуючим, суттєво ускладнює його майновий стан, оскільки у нього є інші утриманці зокрема, батько ОСОБА_5 , який має інвалідність ІІІ групи та цивільна дружина ОСОБА_6 , яка є інвалідом ІІ групи.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дослідив та прийняв до уваги всі істотні обставини справи, зокрема, що сторони є батьками двох малолітніх дітей, на утримання яких відповідач сплачує аліменти, згідно з судовим наказом, позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дітьми, відповідач проходить службу в ЗСУ, отримує регулярне грошове забезпечення, а відтак може надавати допомогу дружині на її утримання. 
Також судом надано належну правову оцінку доводам відповідача щодо батька відповідача ОСОБА_5 , який є інвалідом ІІІ групи, інвалідність встановлена в зв`язку із травмами або захворюванням, одержаними під час захисту Батьківщини, при цьому доказів, що ОСОБА_5 є непрацездатною особою та власною працею не може заробляти на своє утримання, потребує сторонньої допомоги, а також те, що він не отримує жодних доходів, матеріали справ не містять.
Щодо доводів апелянта про проживання без реєстрації шлюбу однією сім`єю з ОСОБА_6 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, то суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до наданих стороною відповідача документів ОСОБА_6 не є офіційною дружиною або іншим членом сім`ї ОСОБА_1 , отже, згідно з діючим сімейним законодавством він не має жодних юридичних зобов`язань щодо її утримання, на відміну від обов`язку утримувати дружину – ОСОБА_2 , з якою проживають їх спільні малолітні діти.
Також факт про проживання позивача без реєстрації шлюбу однією сім`єю з ОСОБА_6 не доведено належними та допустимими доказами, так як такий факт не встановлений рішенням суду, а крім того апелянт до цього часу перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, що виключає можливість встановлення факту її проживання в цей період однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та це суперечить вимогам ст. 25 СК України щодо можливості одночасного проживання чоловіка з різними жінками однією сім`єю.
Доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі на утримання дружини, відповідач не надав, при цьому апелянт є військовослужбовцем, регулярно отримує грошове забезпечення, а розмір аліментів, які стягуються на утримання дітей та дружини, не перевищує 50% від доходу відповідача. 
Відтак, виходячи з мінімальних потреб для належного забезпечення дружини, матеріальне становище позивачки, яка не працює, наявність двох дітей віком до трьох років, та матеріальних можливостей відповідача, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на її утримання в розмірі в розмірі 1/6 частки всіх видів доходів, щомісячно, починаючи з 04.12.2025 року та до досягнення дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів не вбачає підстав для зміни додаткового рішення суду, з огляду на наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).
На підтвердження відповідних витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивачки представляє адвокат Афадєєв В.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2025 року та ордеру від 29 жовтня 2025 року серії ВХ № 1109406. 
Відповідно до Акту про надання правничої допомоги від 20 березня 2026 року адвокатом надано наступні послуги: ознайомлення із наданими замовником документами, консультація та формування правової позицій – 2000 грн (1год), підготовка та подання позову – 5 000 грн (2,5год), ознайомлення з відзивом на позов, підготовка та подання до суду відповіді на відзив – 4 000 грн ( 2 год), підготовка та подання клопотання про витребування доказів - 2000 грн (1 год), участь в судовому засіданні - 2000 грн ( 1 год.), загальна вартість витрат на правничу допомогу 15 000 грн. 
Відповідач та його представник – адвокат Іваницький А.М. подали заяву щодо неспівмірності втрат на професійну правничу допомогу. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа № 922/1964/21) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний правовий висновок міститься і у постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду та підтверджений в ухвалі Верховного Суду у справа № 372/6826/24 від 25 березня 2026 року.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що ОСОБА_2 понесла витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у зв`язку з поданим позовом в сумі 15 000 грн, при цьому, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції з врахування заперечень відповідача щодо заявленої суми витрат, зменшив такі витрати до 7 500 грн, з таким висновок також погоджується і суд апеляційної інстанції. 
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження з рішенням суду першої інстанції та переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано правильної правової оцінки.
Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 березня 2026 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 04 червня 2026 року.

Суддя      А.М. Костенко
Т.О. Янчук 
О.І. Ярмолюк