Справа № 135/728/26
Провадження № 2/135/543/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

01.07.2026 м. Ладижин 
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижин в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача
ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року у розмірі 38 436 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 липня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» та  ОСОБА_1  в електронній формі було укладено договір кредиту № 1396924, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого кредитодавець на засадах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у загальному розмірі 1 500 грн.
ОСОБА_1  свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором.
01 грудня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» та ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» було укладено договір відступлення прав вимоги № 1-01/12/2023, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Верона» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» належні йому права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року. Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» набуло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором кредиту, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просив суд стягнути з  ОСОБА_1  заборгованість за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року у загальному розмірі 38 436 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту –1 500 грн та процентами – 36 936 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 2662 грн 40 коп. судового збору та 13 000 грн витрат на правничу допомогу.
Відповідач  ОСОБА_1  відзиву на позовну заяву до суду не подав, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надав.
ІІ. Процесуальні дії у справі
18 травня 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.
Представник позивача Пархомчук С.В. у позовній заяві просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами була надіслана відповідачу  ОСОБА_1  рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу його зареєстрованого місця проживання, зазначену в позовній заяві та підтверджену матеріалами справи. 
Поштове відправлення повернулося до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Інших відомостей про зміну місця проживання чи перебування відповідача, а також про наявність іншої поштової або офіційної електронної адреси матеріали справи не містять; повідомлень від відповідача з цього приводу до суду не надходило.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічний підхід висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), наголосивши, що належне повідомлення має місце у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 Верховний Суд дійшов висновку, що поштові відправлення, повернуті з позначкою «закінчення терміну зберігання» чи подібним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх надсилання на адресу реєстрації фізичної особи.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Згідно з частиною першою статті 131 ЦПК України учасники справи зобов`язані інформувати суд про зміну свого місця проживання (перебування, місцезнаходження), а за відсутності такої заяви судові документи надсилаються на останню відому суду адресу і вважаються доставленими, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає чи не перебуває. 
За таких обставин суд доходить висновку, що шляхом направлення кореспонденції на зареєстровану адресу відповідача та отримання поштового повідомлення з відміткою «адресат відсутній» суд вчинив усі необхідні та достатні дії для належного повідомлення  ОСОБА_1  про відкриття провадження у справі та про її розгляд, що відповідає вимогам статей 128–131, 274, 280 ЦПК України та узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
ІІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення
Частина перша статті 280 ЦПК України передбачає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач  ОСОБА_1  був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду чи повідомлень про поважні причини неявки не подавав, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень по суті спору не подав, доказів сплати заборгованості не надав.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та прямо не заперечував проти ухвалення заочного рішення, чим виконано умову пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України щодо згоди позивача на заочний розгляд. 
За сукупності наведених обставин суд констатує наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для ухвалення заочного рішення: відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, він у засідання не з`явився без поважних причин, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти заочного вирішення спору. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в заочному порядку за правилами статей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у матеріалах доказів. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
05 липня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» (позикодавець) та  ОСОБА_1  (позичальник) в електронній формі через особистий кабінет позичальника, доступний на вебсайті товариства «groshivsim.com» або «catcredit.net» та/або відповідному мобільному додатку чи іншому засобі інформаційно-комунікаційної системи ТОВ «Фінансова компанія «Верона», укладено кредитний договір № 1396924 (а. с.7-11).
Кредитний договір підписано у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується даними інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Фінансова компанія «Верона» про ідентифікацію та верифікацію позичальника під час оформлення договору (а. с. 14). З цього документу убачається, що до складу загальних витрат за кредитом включено проценти за користування кредитом, визначено орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, порядок і строки погашення кредиту, розмір та строки внесення платежів, а також наслідки невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Підписавши зазначений документ, відповідач підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та погодився з ними. 
Відповідно до умов кредитного договору (Акцепту) ТОВ «Фінансова компанія «Верона» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 1 500 грн строком на 29 днів (з 05.07.2019 по 02.08.2019 включно), а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, визначених договором і графіком платежів (пп. 1, 2, 3).
Умовами кредитного договору (Акцепту) визначено такий фінансовий механізм кредитування: проценти за користування кредитом – 1,90 % в день; загальна вартість позики – 2 326 грн 50 коп.; строк дії договору складає 29 днів, починає свій перебіг з моменту одержання позикодавцем від позичалника акцепту та закінчується 02.08.2019 (пп. 4, 5, 13). 
На підтвердження факту виконання кредитодавцем зобов`язання з надання кредитних коштів до матеріалів справи долучено інформацію, яка надана за вих. № 2026-ПО/25 від 07.04.2026 ТОВ «Платежі Онлайн» (а.с. 22-23), згідно з якою 05.07.2019 через платіжний сервіс «Platon» було успішно перераховано кошти в сумі 1 500 грн на карту клієнта № НОМЕР_1 через банк-еквайр, призначення платежу за договором № 1396924.
01 грудня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» та ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги № 1-01/12/2023, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Верона» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а. с. 15 –16). ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжною інструкцією (а. с. 26).

Відповідно до копії витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 1-01/12/2023 від 01 грудня 2023 року (а. с. 13) ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року у розмірі 38 436 грн. 
На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року надано виписку з особового рахунку (а. с. 12), згідно з якою станом на 20.02.2026 загальна сума заборгованості становила 38 436 грн, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту – 1 500 грн та процентами – 36 936 грн.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надав доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
5.1. Укладення електронного договору про споживчий кредит
Загальні вимоги до чинності правочину встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин презюмується правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. 
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції та встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 цього Закону електронний договір — це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення їхніх цивільних прав і обов`язків і оформлена в електронній формі; такий договір укладається і виконується у порядку, передбаченому, зокрема, Цивільним кодексом України. 
Частина третя статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір укладається шляхом направлення пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною; такий договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила оферту, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до цієї норми відповідь про акцепт, зокрема, може надаватися шляхом заповнення електронної форми з накладенням електронного підпису у порядку, визначеному статтею 12 вказаного Закону, або шляхом вчинення дій, які в інформаційній системі прямо визначені як прийняття пропозиції. 
За пунктами 12, 13 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор — це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і яка використовується як електронний підпис одноразовим ідентифікатором — дані в електронній формі, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні. Згідно зі статтею 12 цього Закону електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Суд установив, що 05 липня 2019 року відповідач в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Фінансова компанія «Верона» подав електронну заявку на отримання кредиту, після чого до вказаного особистого кабінету відповідача кредитодавець надіслав одноразовий ідентифікатор (цифровий код). Введення відповідачем цього одноразового коду в інформаційній системі позивача слугувало підтвердженням його акцепту пропозиції укласти кредитний договір № 1396924 від 05 липня 2019 року в електронній формі. Зміст укладеного договору відображений у файлах особистого кабінету та роздрукований в матеріалах справи. 
Із зазначених документа убачається, що до моменту укладення кредитного договору відповідачу було надано інформацію, передбачену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема дані про реальну річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, графік платежів, розмір і строки внесення обов`язкових платежів, а також наслідки невиконання зобов`язань. Підписавши зазначений документ електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що був обізнаний з основними умовами кредитування та погодився з ними.
Правові висновки щодо допустимості укладення цивільно-правових договорів у сфері споживчого кредитування в електронній формі з використанням одноразових ідентифікаторів неодноразово висловлювалися у практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказано, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення сторони, а договір, укладений за правилами Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні підходи викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. 
З урахуванням наведеного, а також того, що будь-яких позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним чи нікчемним у цій справі не заявлено, підстав вважати, що презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, спростована, суд не вбачає. Отже, кредитний договір ТОВ «Фінансова компанія «Верона» є належним чином укладеним в електронній формі, відповідає вимогам закону щодо форми правочину і є обов`язковими для виконання сторонами. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документ, за яким відповідачу були перераховані кредитні кошти (загальна сума 1?500 грн) на вказаний ним банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Отже відповідач отримав за цим договором грошові кошти в обумовленому розмірі, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити передбачені договором платежі у встановлені строки.
5.2. Відступлення права вимоги (заміна кредитора)
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
Позивач на підтвердження набуття права вимоги за спірним зобов`язанням суду надав копію договору відступлення права вимоги № 1-01/12/2023 від 01 грудня 2023 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Верона» та ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн», а також копію реєстру боржників до зазначеного договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Доказів того, що вказаний договір відступлення права вимоги визнаний недійсним не надано, а тому суд вважає, що позивач надав докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Фінансова компанія «Верона» до ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн».
За таких обставин ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року до відповідача  ОСОБА_1 .
5.3. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти. За пунктами 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, і докази на їх підтвердження.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року в розмірі 38 436 грн, яка, за поданим розрахунком, складається із заборгованості за тілом кредиту — 1 500 грн, заборгованості за процентами – 36 936 грн. Матеріали справи підтверджують, що відповідач фактично отримав та використав кредитні кошти у сумі 1 500 грн. 
Оцінивши поданий розрахунок заборгованості, суд звертає увагу, що зі змісту договору про споживчий кредит № 1396924 від 05 липня 2019 року вбачається, що строк кредиту (строк договору) становить 29 днів - з 05.07.2019 по 02.08.2019 включно. Такі положення договору на переконання суду не наділяють кредитора правом нараховувати відсотки поза межами чітко визначеного строку кредитування.
Згідно з п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.
У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
Відтак, нарахування процентів за користування кредитними коштами за договором про споживчий кредит здійснюється лише до 02 серпня 2019 року включно, за ставкою 1,90 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, згідно з пунктом 4 договору (Акцепт), що в грошовому виразі складатиме 826 грн 50 коп. і саме цей розмір процентів за користування кредитними коштами підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача.
Отже, до стягнення підлягає 826 грн 50 коп. - сума процентів за користування кредитом за період 29 днів з 05 липня по 02 серпня 2019 року, яка відповідає погодженим сторонами умовам договору про споживчий кредит.
Оскільки відповідачем не надано належних доказів у підтвердження повернення ним отриманої суми кредиту в розмірі 1 500 грн, ця сума також підлягає стягненню із нього на користь позивача.
З огляду на викладене ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 02 серпня 2019 року включно, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами строку дії кредитного договору задоволенню не підлягають.
Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами строку дії кредитного договору є безпідставними.
Висновки
З урахуванням наведеного та встановленого судом невиконання відповідачем  ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Підлягає стягненню заборгованість у розмірі 2 326 грн 50 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту — 1 500 грн та за процентами — 826 грн 50 коп. У решті позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості за процентами, які нараховані поза межами строку дії кредитного договору (після 02.08.2019), у розмірі 36 109 грн 50 коп., з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення, слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
6.1. Щодо витрат на правничу допомогу
Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 13 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 24); договору про надання правової допомоги № 09/07/2025 від 09.07.2025 (а. с. 17 - 18); додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 09/07/2025 від 09.07.2025 (а. с. 19). Окрім того в позовній заяві наведено детальний розрахунок наданої правничої допомоги (а. с.4 зворотна сторона - 5).
За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» надавалася професійна правова допомога адвокатом Пархомчуком С.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 09/07/2025 від 09.07.2025.
Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: вивчення наявних документів, визначення правової позиції, аналіз судової практики та збір доказів, підготовка та складання позовної заяви, представництво інтересів в суді тощо.
Враховуючи викладене вище, складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмета спору та обсягу фактично наданих послуг, суд вважає, що заявлені витрати є співмірними, обґрунтованими і пропорційними обсягу здійсненої роботи та наданої послуги.
Водночас витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, зважаючи на вимоги п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки вимоги позивача задоволені частково на загальну суму 2 326 грн 50 коп. і ця сума від суми позову (38 436 грн) складає 6,05 %, а тому з відповідача до стягнення підлягає 786 грн 50 коп. витрат на професійну правничу допомогу (6,05% від 13 000 грн). Решту витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 213 грн 50 коп. слід залишити за позивачем.
Вказаний висновок суду повністю корелюється з правовими висновками, які викладені Верховним Судом у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 752/17800/22 (провадження № 61-12052св24), від 16.09.2025 у справі № 359/10546/23 (провадження № 61-15942св24) та ухвалі від 02.10.2025 у справі № 568/1927/24 (провадження № 61-12034ск25). 
6.2. Щодо судового збору
Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2?662 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 08.04.2026 (а.с. 27).
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позов задоволено частково – у розмірі 2 326 грн 50 коп. із заявлених 38 436 грн, що становить 6,05% від суми позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 161 грн 07 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 2 501 грн 33 коп. слід залишити за позивачем.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» заборгованість за кредитним договором № 1396924 від 05 липня 2019 року у розмірі 2 326 (дві тисячі триста двадцять шість) грн 50 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн» 161 (сто шістдесят одну) грн 07 коп. судового збору та 786 (сімсот вісімдесят шість) грн 50 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Ім`я (найменування) сторін:
- позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекшн», місце знаходження: вул. Саперне Поле, буд. 12, м. Київ, 01042, ЄДРПОУ 44002941;
- відповідач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заочне рішення складено та підписано суддею 01.07.2026. 
Суддя