ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 травня 2026 року справа №360/1971/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Кім Валерії Валеріївни на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року (повне судове рішення складено 28 листопада 2025 року) у справі № 360/1971/25 (суддя в І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 09 жовтня 2025 року надійшов позов адвоката Кім Валерії Валеріївни (далі - представник позивач) в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області, відповідач) з такими позовними вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки в сумі 71460,86 грн та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 та 2023 роки в сумі 34433,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки в сумі 71460,86 грн та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2015 та 2023 роки в сумі 34433,04 грн, з одночасною компенсацією сум утриманого податку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача наказом ГУНП в Луганській області від 06 червня 2025 року № 151 о/с з 09 червня 2025 року переведено для подальшого проходження служби до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Рапортом від 28 червня 2025 року позивач звернувся до відповідача за наданням інформації та копій документів, у відповідь на який отримав лист відповідача від 28 липня 2025 року № 14696/111/19/01-2025 та копії витребуваних документів. З довідки про доходи від 22 липня 2025 року № 201/111/22-2025 вбачається, що протягом 2015-2025 років з позивачем не здійснено повного розрахунку з матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2016, 2023 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015-2019 роки.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення відповідних розрахунків та виплат протягом періоду служби в ГУНП в Луганській області.

Ухвалою від 20 жовтня 2025 року позовну заяву в частині позовних вимог щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік повернуто позивачу.
В іншій частині позовних вимог ухвалою від 20 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір грошового забезпечення Позивача в грудні 2015 року складає 5 375,00 грн; а в грудні 2016 року складає 9 020,00 грн.
Представник позивача просив скасувати рішення місцевого суду та ухвали нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015, 2016 в сумі 14 395,00 грн задовольнити, з одночасною компенсацією сум утриманого податку.

Відповідач надіслав відзив, в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до довідки УФЗБО ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 269/111/22-2025 визначено, що позивачу нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу: 2016 - 2600 грн, 2017 – 2500 грн, 2018 – 2400 грн, 2019 - 2400 грн.
Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, то вказана матеріально допомога поліцейським передбачена лише з часу внесення змін до наказу МВС України від 06.04.2016 № 260, наказом МВС України від 17.07.2020 № 539, тобто з 2020 року. Таким чином, вимоги позивача не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.
Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік, то представник відповідача зазначив, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (надалі - Постанова № 988), грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. За змістом підпункту 3 пункту 4 Постанови № 988 (в редакції станом на 2015 рік) визначено, що керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надається право надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу. Тобто у керівника органу є право, а не обов`язок виплачувати матеріальну допомогу, яке обумовлено відповідними бюджетними асигнуваннями на її виплату.
Текстуальний виклад пункту 13 Порядку № 260 та приписів пунктів 4, 6 Постанови № 988 дає підстави вважати, що виплата матеріальної допомоги не є обов`язкова, як-то, приміром, посадовий оклад чи щомісячні додаткові види грошового забезпечення. Можливість отримати матеріальну допомогу має означати, як право поліцейського претендувати на неї (шляхом подання рапорту), так і пов`язаний з цим обов`язок керівника органу поліції визначити її розмір (відповідно до пункту 13 Порядку № 260), усе ж залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення поліцейським, принаймні на певний період року. При цьому подання поліцейським рапорту про виплату матеріальної допомоги, що є необхідною (але не достатньою) для цього умовою, ще не створює для керівника органу поліції обов`язку її виплатити, якщо для цього немає відповідних бюджетних коштів.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

ОСОБА_1 у період з 07 листопада 2015 року по 09 червня 2025 року проходив службу в ГУНП в Луганській області, з 09 червня 2025 року переведений для подальшого проходження служби до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Вказані обставини підтверджені витягами з наказів ГУМВС України у Луганській області від 06 листопада 2015 року № 399 о/с, ГУНП в Луганській області від 06 червня 2025 року № 151 о/с.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 06 листопада 2015 року.
Рапортом від 28 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Луганській області за отриманням інформації та копій документів, у відповідь на який отримав лист відповідача від 28 липня 2025 року № 14696/111/19/01-2025 та копії витребуваних документів, зокрема довідку ГУНП в Луганській області від 22 липня 2025 року № 201/111/22-2025 про доходи.
Дослідженням довідки ГУНП в Луганській області від 22 липня 2025 року № 201/111/22-2025 про доходи установлено, що у спірному періоді (2015-2019 роках) позивачу нараховано та виплачено:
матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань: у червні 2016 році в сумі 2600,00 грн, у листопаді 2017 року – 2500,00 грн, у березні 2018 року – 2400,00 грн, у лютому 2019 року – 2400,00 грн;
відомості про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення відсутні.
Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку (УФЗБО) ГУНП в Луганській області від 27 жовтня 2025 року № 693/111/22-2025, адресованою начальнику відділу правового забезпечення ГУНП в Луганській області у відповідь на запит від 20 жовтня 2025 року № 508/111/28-2025 стосовно адміністративної справи № 360/1971/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , рапорти ОСОБА_1 про виплату грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2019 роках та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2015 році надати неможливо, оскільки вся службова документація УФЗБО ГУНП в Луганській області залишилася на тимчасово окупованій території Луганської області і до неї відсутній доступ.
Крім того, повідомлено, що в довідці про доходи від 22 липня 2025 року № 201/111/22-2025 помилково відображено інформацію стосовно матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. У зв`язку з цим надано коректну довідку від 22 жовтня 2025 року № 271/111/22-2025.
Дослідженням інформації ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 269/111/22/01-2025 щодо виплаченої матеріальної допомоги та довідки ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 271/111/22-2025 про доходи установлено, що у період 2015-2019 років ОСОБА_1 нараховано та виплачено:
матеріальну допомогу для оздоровлення: у червні 2016 році в сумі 2600,00 грн, у листопаді 2017 року – 2500,00 грн, у березні 2018 року – 2400,00 грн, у лютому 2019 року – 2400,00 грн;
відомості про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань відсутні.
Згідно з інформацією ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 270/111/22/01-2025 про розмір грошової допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, відповідно до наказу МВС України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» у період часу до 2019 року поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу, допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі. Також зазначено, що у той час матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань наказом МВС № 260 не була передбачена.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до абзацу першого частини першої, частини третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Постанови № 988 (у редакції, чинній до внесення змін за Постановою КМУ від 21.08.2019 № 766, яка набрала законної сили з 01 січня 2020 року) надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Підпунктом 3 пункту 4 Постанови № 988 (в редакції Постанови КМУ від 21.08.2019 № 766, яка набрала чинності з 01 січня 2020 року) надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським один раз на рік:
матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення;
матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Виплата матеріальної допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань Голові Національної поліції та заступникам Голови здійснюється з дозволу Міністра внутрішніх справ.
Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення (абзац перший пункту 7 розділу І Порядку № 260).
У пункті 11 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення. Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.
Відповідно до пункту 13 розділу ІІ Порядку № 260 (у редакції, чинній до внесення змін за Наказом Міністерства внутрішніх справ від 17.07.2020 № 539) поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі.
Поліцейським, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - шести років, матеріальна допомога не надається.
У пункті 13 розділу ІІ Порядку № 260 (в редакції Наказу Міністерства внутрішніх справ від 17.07.2020 № 539) визначено, що поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.
Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.
У разі переведення поліцейського з іншого органу, установи, закладу до визначення максимального розміру грошового забезпечення враховуються дані грошового забезпечення, зазначені в грошовому атестаті, виданому за попереднім місцем служби.
Виплата матеріальної допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань Голові Національної поліції України та його заступникам здійснюється в розмірі, визначеному в дозволі Міністра внутрішніх справ України, а керівникам органів (у тому числі міжрегіональних) поліції - у розмірі, визначеному в рішенні Голови Національної поліції України.
Поліцейським, які прибули для подальшого проходження служби з інших державних органів, працювали в бюджетних установах (організаціях), були відряджені до державних органів, установ та організацій або прикомандировані до Верховної Ради України та органів місцевого самоврядування із залишенням на службі в поліції, матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається за умови, що вони не отримували її за попереднім місцем служби (роботи) за рік, у якому вони прибули.
Поліцейським, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - шести років, матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не надаються.
Отже, з вище наведених положень нормативно-правових актів, якими унормовано виплату грошового забезпечення позивача у спірному періоді, слідує, що до 2020 року поліцейські мали право на отримання раз на рік лише допомоги для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань виникло у поліцейських тільки з 2020 року після внесення відповідних змін до Постанови № 988 та Порядку № 260.
За таких обставини, суд першої інстанції вірно погодився з твердженнями відповідача, що до 2020 року у позивача було відсутнє право на отримання раз на рік матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення, суд зазначає таке.
Так, суд погоджується з твердженнями відповідача, що у довідці від 22 липня 2025 року № 201/111/22-2025 ГУНП в Луганській області допущено помилку в зазначенні виду матеріальної допомоги, виплаченої позивачу в 2016-2019 роках, оскільки, як вище встановлено судом, право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань виникло у поліцейських тільки з 2020 року, тому цей вид допомоги об`єктивно не міг бути виплачений позивачу у 2016-2019 роках.
Тому належним доказом виплаченої позивачу у спірному періоді матеріальної допомоги для оздоровлення є довідка ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 271/111/22-2025 та інформація ГУНП в Луганській області від 22 жовтня 2025 року № 269/111/22/01-2025.
З цих доказів судом установлено, що позивачу у 2016, 2017, 2018, 2019 роках виплачена матеріальна допомога для оздоровлення в розміру посадового окладу, а саме: у червні 2016 році в сумі 2600,00 грн, у листопаді 2017 року – 2500,00 грн, у березні 2018 року – 2400,00 грн, у лютому 2019 року – 2400,00 грн.
Отже, вказані обставини свідчать про дотримання відповідачем у 2016-2019 роках вимог Постанови № 988 та Порядку № 260 та відсутність порушення права позивача на отримання цієї допомоги упродовж 2016-2019 років, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.
Щодо матеріальної допомоги для оздоровлення, на виплату якої позивач мав право у 2015 році, суд зазначає таке.
З наведених положень пункту 13 розділу ІІ Порядку № 260 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, слідує, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення поліцейським здійснюється на підставі їх рапортів в розмірі посадового окладу, в межах асигнувань на зазначені цілі.
Зазначені норми права вказують на те, що керівнику ГУНП в Луганській області було надано право один раз на рік надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення. Однак таке право могло бути реалізоване відповідачем виключно в межах затверджених для ГУНП в Луганській області асигнувань на грошове забезпечення.
Ще однією умовою для виплати матеріальної допомоги для оздоровлення є надходження від поліцейського відповідного рапорту.
Відповідно суд зауважує, що кожна із зазначених умов для виплати матеріальної допомоги (наявність бюджетних асигнувань та рапорт) є обов`язковою.
Таким чином лише у разі надходження від поліцейського відповідного рапорту та за наявності бюджетних асигнувань на виплату матеріальної допомоги для оздоровлення керівником органу поліції може бути прийняте рішення про нарахування поліцейському цього одноразового додаткового виду грошового забезпечення.
Суду не надано доказів, що позивачем у 2015 році було подано рапорт про виплату йому матеріальної допомоги для оздоровлення.
На виконання вимог ухвали від 20 жовтня 2025 року щодо зобов`язання ГУНП в Луганській області надати в матеріали справи заяви/рапорти ОСОБА_1 про виплату йому матеріальних допомог у спірному періоді, відповідач повідомив про неможливість надання цих доказів, оскільки вся службова документація УФЗБО ГУНП в Луганській області залишилася на тимчасово окупованій території Луганської області і до неї відсутній доступ.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзаци перший, другий частини другої статті 77 КАС України).
Суд зауважує, що обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Позивачем суду також не надано доказів подання ним у 2015 році рапорту про виплату йому матеріальної допомоги для оздоровлення.
Отже на час розгляду справи відсутні докази подання ОСОБА_1 рапорту про виплату йому матеріальної допомоги для оздоровлення у 2015 році, тобто однієї з обов`язкових умов для виплати цієї допомоги, визначених у пункті 13 розділу ІІ Порядку № 260, тому у суду відсутні підстави для задоволення й цієї частини позовних вимог.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є безпідставними, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Постанови № 988 (у редакції, чинній до внесення змін за Постановою КМУ від 21.08.2019 № 766, яка набрала законної сили з 01 січня 2020 року) надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Відтак, посилання апелянта на необхідність виплати вказаної допомоги в розмірі грошового забезпечення, а не в розмірі посадового окладу, - не відповідають нормам матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Кім Валерії Валеріївни – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі № 360/1971/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 20 травня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук