Ширяївський районний суд Одеської області

15.05.2026  	Справа №: 518/1884/25 Провадження № 2/518/233/2026	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року селище Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області у складі 
головуючого судді Гуржій А.В.,
за участю секретаря судового засідання Майнич В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі – позивач, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.01.2025 між первісним кредитором — ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та відповідачем укладено кредитний договір № 00-10158899, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 9000 грн.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», шляхом акцепту умов договору за допомогою одноразового ідентифікатора, а також накладенням кваліфікованого електронного підпису кредитодавця.
Позивач вказує, що кредитні кошти були перераховані на платіжну картку відповідача, однак зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів виконані не були.
Надалі, 13.08.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу, відповідно до якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача.
Станом на момент звернення до суду заборгованість відповідача становить 13 253,40 грн, з яких 10 800,00 грн — основний борг, 2 453,40 грн — нараховані відсотки.
Ураховуючи наведене, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 13253,40 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.
Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 05.11.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались.
Представник позивача в прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.
З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства суд направив відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення ухвалу про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання, отриманим у порядку ст.187 ЦПК України. Відзив на позовну заяву відповідач не надав.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Оскільки позовна заява подана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», позивач самостійно направив відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів листом з описом вкладення та надав суду докази їх надсилання.
Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.
Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.
Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що 10 січня 2025 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00-10158899.
Згідно з умовами зазначеного договору, кредитодавець зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 9000 грн., а позичальник — повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом у строки та на умовах, визначених договором.
Судом встановлено, що кредитний договір укладено в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційної системи кредитодавця, шляхом прийняття (акцепту) умов договору відповідачем із застосуванням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Факт укладення кредитного договору підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, зокрема: примірником кредитного договору, правилами надання коштів у позику, паспортом споживчого кредиту, даними щодо ідентифікації та верифікації позичальника, а також електронними даними про прийняття умов договору.
Судом також встановлено, що на виконання умов кредитного договору первісним кредитором було здійснено перерахування кредитних коштів у сумі 9 000,00 грн на платіжний інструмент (банківську картку), реквізити якого були визначені відповідачем при оформленні кредиту.
З матеріалів справи вбачається, що зазначені кошти були фактично зараховані та стали доступними для використання відповідачем, що підтверджується відповідними платіжними документами, долученими до позовної заяви.
Доказів повернення отриманих кредитних коштів або сплати нарахованих процентів відповідачем суду не подано.
Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.6 кредитного договору кредитодавець одноразово в момент видачі кредиту нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 20,00 % від суми кредиту, що становить 1 800,00 грн. Зазначена комісія передбачена умовами договору та є складовою вартості кредиту.
Встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості становить 13 253,40 грн, з яких 10800,00 грн — основна сума боргу (тіло кредиту), 2 453,40 грн — нараховані проценти за користування кредитними коштами.
Зазначений розрахунок є послідовним, узгоджується з умовами кредитного договору та іншими письмовими доказами, наданими суду, та не спростований відповідачем.
Крім того, судом встановлено, що 13 серпня 2025 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 13082025-МК/ЮнітКапітал, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги, у тому числі за кредитним договором № 00-10158899.
Факт переходу права вимоги підтверджується договором факторингу, реєстром боржників та актом приймання-передачі реєстру боржників, долученими до матеріалів справи.
Відповідно до зазначених документів, право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», яке набуло статусу нового кредитора у відповідному зобов`язанні.
Судом також встановлено, що відповідач у встановлений законом та договором строк зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів не виконала, доказів часткового або повного погашення заборгованості до суду не надала.
Таким чином, обставини справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин, факт отримання відповідачем кредитних коштів, неналежне виконання нею грошового зобов`язання та перехід права вимоги до позивача у встановленому законом порядку.
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положенням статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання.
Положенням частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У свою чергу, стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).
Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
12.12.2025 року АТ «Райффайзен Банк» на виконання ухвали суду надало лист від 04.12.2025 року №81-15-9/15438-БТ, яким підтверджено факт того, що на ім`я – відповідача емітовано картку, з якої вбачається, що 10.01.2025 року на картковий рахунок відповідача був зарахований переказ на суму 9000 гривень.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 487/6342/18 (провадження № 61-2433св24) зазначено, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Згідно зі статтями 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні.
Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.6 кредитного договору кредитодавцем передбачено одноразову комісію за надання кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 1800,00 грн.
Оцінюючи зазначену умову договору, суд виходить із положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої несправедливими є умови договору зі споживачем, які всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Такі умови, зокрема, можуть передбачати непропорційні або економічно необґрунтовані платежі, які не відповідають фактично наданій послузі або не є прозоро обґрунтованими для споживача при укладенні договору.
Суд враховує, що відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» споживач зобов`язаний сплачувати лише ті платежі, які прямо передбачені законом та погоджені сторонами як плата за конкретну послугу.
За змістом частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, зобов`язаний безоплатно повідомляти йому інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір здійснених платежів, надавати виписки з рахунку та іншу інформацію щодо кредиту.
Таким чином, дії банку щодо супроводження кредиту, ведення обліку заборгованості, надання інформації про стан кредиту та адміністрування договору є обов`язком банку, який здійснюється у власних інтересах кредитодавця та не може бути окремою платною послугою для позичальника.
Положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.
Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 31.07.2025 за результатами розгляду справи № 199/441/21.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім того, у постанові КЦС/ВС від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Позивачем не доведено, що нарахована комісія є платою саме за окрему та самостійну послугу, замовлену відповідачем, а не способом додаткового збільшення вартості кредиту.
У даному випадку встановлена договором комісія за надання кредиту є платежем, який фактично покладається на споживача додатково до процентів за користування кредитом, при цьому матеріали справи не містять належного обґрунтування економічної природи такої комісії як плати за окрему фінансову послугу, відмінну від самого надання кредитних коштів.
За таких обставин суд доходить висновку, що зазначена умова кредитного договору призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим не підлягає застосуванню при визначенні розміру заборгованості, що підлягає стягненню.
Судом встановлено, що заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу у розмірі 10 800,00 грн. включає комісію за надання кредиту у сумі 1 800,00 грн., яка є несправедливою умовою договору та не підлягає стягненню.
Отже, до стягнення підлягає фактично отримана відповідачем сума кредитних коштів у розмірі 9 000,00 грн. та проценти за користування кредитом у сумі 2 453,40 грн., а всього — 11 453,40 грн.
Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що вони є належними, допустимими та достатніми для встановлення факту існування заборгованості, її розміру та правонаступництва позивача у спірних правовідносинах.
Отже, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, є розмір заборгованості у сумі 11 453,40 грн.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Оскільки позов подано через підсистему «Електронний суд», до суми судового збору застосовано понижуючий коефіцієнт 0,8.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2 093,05 грн.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, які складаються з витрат на підготовку позовної заяви, аналіз матеріалів справи, підготовку процесуальних документів та інші дії адвоката.
На підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено: Договір про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025, який визначає підстави та умови надання правничих послуг; Додаткову угоду № 25771369340 від 11.09.2025 до Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02, якою конкретизовано обсяг правничої допомоги та її вартість у межах даної справи; Акт приймання-передачі наданих послуг від 11.09.2025, що підтверджує фактичне надання та прийняття правничої допомоги без зауважень; а також Розрахунок вартості наданих послуг, який містить деталізацію виконаних робіт та їх вартість.
Суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу визначається згідно з умовами договору та підтверджується відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і їх вартості.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до пункту 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Також, чинним законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Однак, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Разом з тим, суд враховує, що дана справа є справою незначної складності, розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, не потребувала значного обсягу процесуальних дій, проведення судових засідань, дослідження великої кількості доказів або залучення спеціальних знань.
Фактично підготовка позовної заяви та подання стандартного пакету документів у подібних правовідносинах має типовий (шаблонний) характер, що не потребує значних витрат часу та складної правової роботи.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, витрати на правничу допомогу мають бути не лише документально підтверджені, але й реальними, необхідними та розумними, а суд має право їх зменшити у разі невідповідності критеріям співмірності.
Оцінивши характер спору, обсяг виконаних представником позивача робіт, складність справи та принцип розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним.
З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованим та співмірним відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн., що відповідає фактичному обсягу наданих послуг у даній справі та принципу розумності судових витрат.
Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу від відповідача до суду не подано, однак це не позбавляє суд права оцінити їх співмірність та зменшити їх розмір з урахуванням вимог процесуального закону.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 178, 247, 261, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (код в ЄДРПОУ: 43541163, юридична адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333) заборгованість за кредитним договором № 00-10158899 від 10.01.2025 у розмірі 11453 (одинадцять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (код в ЄДРПОУ: 43541163, юридична адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333) судовий збір у розмірі 2093 (дві тисячі дев`яносто три) грн 05 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (код в ЄДРПОУ: 43541163, юридична адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. 

Суддя А.В. Гуржій