ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2470/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Галушко Н.А.
суддів Желік М.Б.
Орищин Г.В.

секретар судового засідання – Стронська А.І.

за участю представників учасників процесу:
від позивача: Бердан С.В. (в залі суду)
від відповідача: Бордюк М.Й. (в режимі відеоконференції)

розглянувши апеляційну ФОП Сівохіна Павла Івановича від 29.11.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3553/25 від 02.12.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 (повне рішення складено 13.11.2025, суддя Манюк П.Т.)
у справі № 914/2470/25
за позовом Комунального підприємства «Центральний ринок» Шептицької міської ради
до відповідача ФОП Сівохіна Павла Івановича
про зобов`язання вчинити дії, а саме звільнити торговельне місце шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови – контейнера, що використовується в торговельній діяльності

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Комунального підприємства «Центральний ринок» Шептицької міської ради до Фізичної особи – підприємця Сівохіна Павла Івановича про зобов`язання вчинити дії, а саме звільнити торговельне місце шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови – контейнера, що використовується в торговельній діяльності.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 31.12.2022 між КП «Червоноградський ринок» та фізичною особою- підприємцем Сівохіним Павлом Івановичем укладено договір оренди торговельного місця на території КП «Червоноградський ринок» № 4154, строк дії якого припинив свою дію станом на 01.01.2024 року.
Згідно з п. 3.2.12 договору № 4154, орендар зобов`язаний протягом десяти календарних днів з моменту припинення дії договору звільнити торговельне місце від розташованої на ньому і належної орендареві тимчасової споруди некапітальної забудови, проте, в порушення умов договору відповідач після припинення дії договору не звільнив торговельне місце від належного йому контейнера.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 у справі №914/2470/25 позов задоволено повністю. Зобов`язано фізичну особу-підприємця Сівохіна Павла Івановича звільнити торговельне місце № 83 площею 4.32 м2, розташоване на території Комунального підприємства «Центральний ринок» Шептицької міської ради шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови — контейнера, що використовується у торговельній діяльності.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач втратив статус орендаря та в нього відсутні правові підстави після закінчення дії договору оренди користуватись торговельним місцем, він зобов`язаний звільнити торговельне місце шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови – контейнера.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
ФОП Сівохіним Павлом Івановичем подано апеляційну скаргу від 29.11.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3553/25 від 02.12.2025), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 у справі №914/2470/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема, скаржник вважає, що суд залишив поза увагою правову природу укладеного між сторонами договору оренди торговельного місця, проігнорувавши, що такий договір є договором оренди комунального майна, а тому правовідносини, зокрема й щодо його пролонгації, регулюються Законом України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон № 157-IX), а також прийнятою Кабінетом Міністрів України Постановою від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (далі - Постанова № 634). В свою чергу, наслідком такого регулювання є автоматичне продовження відповідного договору оренди на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати його припинення чи скасування, тому користування Відповідачем орендованим торговельним місцем на ринку є правомірним, а вимоги Позивача - незаконними. При цьому у власних аргументах скаржник спирався на відповідний правовий висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 04.03.2025 у справі № 914/622/24.
Комунальним підприємством «Центральний ринок» Шептицької міської ради подано заяву, в якій, спростовуючи доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 у справі №914/2470/25 без змін. 
12.05.2026 скаржником подано заяву щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відповідач просить стягнути на його користь з Комунального підприємства «Центральний ринок» Шептицької міської ради 13500 грн витрат на професійну правничу допомогу, з яких 6000 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 7500 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Комунальне підприємство «Центральний ринок» Шептицької міської ради подало суду клопотання від 26.05.2025 про зменшення розміру витрат відповідача на оплату правничої допомоги адвоката з огляду на те, що заявлений відповідачем розмір неспівмірний зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Процесуальні дії суду у справі.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025, вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Сівохіна Павла Івановича від 29.11.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3553/25 від 02.12.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 у справі №914/2470/25, розгляд справи призначено на 20.01.2026. 
Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026, 24.02.2026, 31.03.2026, 28.04.2026 (з урахуванням ували від 01.05.2026 про виправлення допущеної описки), 26.05.2026 розгляд справи відкладався, останньою до 16.06.2026. 
06.04.2026 на поштову адресу суду від ФОП Сівохіна П.І. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою ВС справи №916/3921/24.
Вказане клопотання мотивовано тим, що на вирішення ВП ВС поставлено вирішення питання статусу майданчика з твердим покриттям та/або твердого покриття (цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні), оскільки, якщо його слід вважати річчю (майном) то на нього поширюють норми ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».
Колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання, оскільки відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Встановлені у цій справі обставини та зібрані докази дозволяють колегії суддів належним чином оцінити доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вирішити питання про наявність або відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
У судовому засіданні 16.06.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Водночас, необхідно зазначити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст. 2 ГПК України.
Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важкості предмета спору для заявника ( рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Враховуючи вищевикладене, вказана справа розглянута судом апеляційної інстанції з застосуванням принципу розумного строку тривалості провадження поза межами строку, встановленого ст.273 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
На земельній ділянці, якою позивач володіє на праві постійного користування згідно з Державним Актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 176750 від 01.09.2010 року знаходяться торговельні місця (торгові площі).
31.12.2022 між КП «Червоноградський ринок»(орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Сівохіним Павлом Івановичем(орендар) укладено договір № 4154 оренди торговельного місця на території КП «Червоноградський ринок», відповідно до якого орендарю надано в оренду торговельне місце № 83 площею 4, 32 м2, на якому розташовано належний йому контейнер (п. п. 1.1, 1.3 договору № 4154).
Пунктом 1.3 договору сторони погодили, що торговельне місце облаштовано тимчасовою спорудою некапітальної забудови — контейнером, який є власністю орендаря.
Пунктом 1.4. договору передбачено що орендар набуває право користування торговельним місцем з моменту вступу в силу договору, відповідно до п. 5.1 договору. 
Умовами п. 5.1 договору передбачено, що договір вступає в силу з 01.01.2023 і діє до 31.12.2023 року.
Пунктом 5.2. договору визначено, що дія договору припиняється у разі закінчення терміну дії договору, за згодою сторін, за рішенням суду, розірванням орендодавцем в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та/або правилами.
Згідно з п. 3.2.12 договору передбачено, що орендар зобов`язаний протягом десяти календарних днів з моменту припинення дії договору звільнити торговельне місце від розташованої на ньому і належної орендареві тимчасової споруди некапітальної забудови.
Комісією позивача встановлено факт розміщення на торговельному місці № 83 площею 4,32 м2 тимчасової споруди некапітальної забудови — контейнера, який використовується без правових підстав фізичною особою-підприємцем Сівохіним Павлом Івановичем. Зокрема, наявність на торговельному місці № 83 площею 4, 32 м2 тимчасової споруди некапітальної забудови — контейнера, який належить відповідачу, підтверджується актами обстеження торговельного місця від 22.03.2025 № 83, від 12.04.2025 № 83, від 27.05.2025 № 83, від 28.06.2025 № 83, від 26.07.2025 № 83.
25.06.2025 позивачем надіслано відповідачеві вимогу про звільнення торговельного місця, яка залишилась без відповіді та належного реагування з боку відповідача, в матеріалах справи докази повернення орендованого майна (торговельного місця) відсутні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначені Правилами торгівлі на ринках.
Крім цього, на продовольчі, непродовольчі та змішані ринки незалежно від форми власності поширюються також приписи Положення № 868.
Відповідно до пунктів 2, 3 Положення № 868 під терміном "ринок" розуміється об`єкт торгівлі, на території якого суб`єкт господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, на якій даний об`єкт розташований, організовує та/або забезпечує створення належних умов для провадження торговельної діяльності підприємцями. Послуги з обслуговування та утримання торговельних місць на території ринку надаються суб`єктом господарювання, який є юридичною особою.
За змістом пункту 2 Правил торгівлі на ринках ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій.
За змістом пункту 13 Правил торгівлі на ринках торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Розмір торговельного місця визначається в правилах торгівлі на ринках, що затверджуються відповідно до законодавства.
За приписами пункту 20 Правил торгівлі на ринках адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за оренду майна, перелік послуг, які надає ринок, та їх вартість.
Із викладеного слідує, що торговельний ринок - це простір для здійснення підприємницької діяльності, який має своє правове регулювання, де адміністрація ринку виступає організатором, а продавці - безпосередніми реалізаторами товарів. У свою чергу торговельне місце на ринку - це площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Право на зайняття торговельних місць на ринку на визначений термін та реалізацію бажаних товарів продавці отримують внаслідок укладення письмових угод з адміністрацією, які передбачають, зокрема, внесення за це відповідної плати.
Відповідно до частини першої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а також договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Тобто приписи ЦК України не позбавляють учасників цивільного обороту права укладення договору, за яким одна сторона надає іншій правомочності, що зумовлюють можливість тимчасового використання земельної ділянки, іншого нерухомого майна або їх частини. Такий договір може бути укладений за зразком договору найму (оренди) нерухомого майна, але не містити право володіння ним тимчасовим володільцем.
До такого договору можуть застосовуватися правила про найм (оренду), тобто тією мірою, якою вони відповідають суті правовідносин. До подібних договорів належать, наприклад, договори найму (оренди) площ під встановлення лотків на ринку, площ для обладнання магазинів в торговельних центрах, частин земельних ділянок під стоянку автомобіля, частини стіни будинку під розміщення реклами тощо. Адже в такому разі використання частини об`єкта нерухомого майна не відбуватиметься (див. правовий висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 13.03.2024 у справі № 906/91/20).
З огляду на наведене використання підприємцями наданих їм адміністрацією торговельних місць (площ) не є тотожним використанню земельних ділянок під цими ринками, павільйонів, розміщених на їх території, тощо, хоча, безумовно, тим чи іншим способом передбачає їх експлуатацію. Договори оренди торговельних місць на ринках не є класичними договорами найму в контексті передачі орендарям правомочностей орендодавця. Обсяг таких правомочностей значно вужчий за аналогічний обсяг, який отримує орендар нерухомості, включаючи, але не обмежуючись, правом володіння, яке відсутнє при оренді торговельного місця, але наявне при оренді нерухомого майна, а тому безумовне розповсюдження на правовідносини, що виникають при укладенні, зміні, розірванні, продовженні таких договорів приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна», є помилковим.
Більше того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об`єктами оренди за цим Законом є:
· єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів;
· нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини);
· інше окреме індивідуально визначене майно;
· майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (далі - майно, що не увійшло до статутного капіталу), а також майно, заборонене до приватизації, яке може при перетворенні державного підприємства в господарське товариство надаватись такому товариству на правах оренди;
· майно, щодо якого до статутного капіталу внесено право господарського відання на майно;
· майно, закріплене на праві господарського відання за акціонерними товариствами та їхніми дочірніми підприємствами у процесі їх утворення та діяльності;
· майно, передане до статутного капіталу акціонерних товариств на праві господарського відання;
· майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, державних і комунальних установ та організацій, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та фіскальних органів, Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, - без права викупу та передачі в суборенду орендарем;
· майно, що не підлягає приватизації, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду;
· об`єкти із складу майна, переданого на праві узуфрукта державного та комунального майна.
Із викладеного слідує, що торговельне місце як площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції на ринках, не підпадає під жодне із визначень об`єктів оренди за Законом України «Про оренду державного та комунального майна», а тому і передбачені ним процедури, зокрема щодо укладення та продовження договорів оренди комунального майна, до договорів оренди торговельних місць очевидно не застосовні.
Колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові ВС від 09.04.2026 у справі №914/746/25 про те, що дія Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не розповсюджується на правовідносини з укладення, зміни та продовження договорів оренди торговельних місць (площ), незважаючи на те, де саме такі місця знаходяться (вулиця, тимчасовий павільйон, капітальна будівля) і до якої форми власності належать. Такі правовідносини регулює ЦК України, а також підзаконні нормативно-правові акти, зокрема, Положення № 868 і Правила торгівлі на ринку.
Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною першою статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
У свою чергу частиною першою статті 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Суть поновлення договору найму за змістом наведеної норми полягає у тому, що наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, а наймодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Тобто, якщо на дату закінчення строку договору найму і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення наймодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. В іншому ж випадку такий договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Так, суд першої інстанції встановив, що згідно з пунктом 5.1 укладеного між КП "Центральний ринок" і ФОП Сівохіним П. І. договору передбачено, що такий вступає в силу з 01.01.2023 і діє до 31.12.2023 року.
Після припинення строку дії вказаного Договору ФОП Сівохін П. І. продовжив користуватися орендованим торговельним місцем.
Вимогу про звільнення торговельного місця КП "Центральний ринок" направило підприємцеві лише 25.06.2025, тобто зі спливом місячного строку, передбаченого у статті 764 ЦК України.
Таким чином, укладений Договір вважається поновленим на строк, який був встановлений цим договором, тобто до 31.12.2025, а тому заявлений КП "Центральний ринок" у серпні 2025 року позов про звільнення підприємцем орендованого торговельного місця був помилково задоволений судом першої інстанції.

Щодо клопотання про вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно зі ст.16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. 1 ст.124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом п. 1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції становить 6 000 грн. Окрім цього, звертаючись з апеляційною скаргою скаржником також зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становить 7500 грн.
До ухвалення судом апеляційної інстанції постанови у цій справі представник відповідача подав суду заяву від 12.05.2026 про розподіл судових витрат, якою просив стягнути у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 13 500,00 грн.
На підтвердження вартості послуг адвоката у сумі 13 500,00 грн. відповідачем долучено: копію договору-доручення про надання правової допомоги б/н від 14.08.2025; копію платіжної інструкції №ПН3431889 від 25.08.2025 на суму 6000, 00 грн., детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі №914/2470/25. 
В матеріалах справи наявна копія ордеру на надання правничої допомоги №1392246 від 22.08.2025.
Так, 14.08.2025 між «Юридичним центром захисту прав власників» в особі директора Бордюка Михайла Йосиповича та СПД-ФО Сівохіним Павлом Івановичем укладено договір-доручення на правове обслуговування – надання правничої допомоги з участю адвоката б/н, відповідно до умов договору юридична фірма бере на себе зобов`язання забезпечити надання допомоги в об`ємі та на умовах, передбачених цим договором, із залученням адвоката/адвокатів (п. 1 Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору «Юридична фірма» приймає на себе організацію виконання наступної правової роботи, із залученням адвоката, який є працівником «Юридичної фірми» (адвокат Бурдюк М.Й.): надання консультативно-правової допомоги, підготовка процесуальних документів та представництво інтересів Сівохіна П.І., як відповідача, при розгляді судами справи №914/2470/25 за позовом КП «Центральний ринок» Шептицької міської ради з вимогами про зобов`язання вчинити дії – звільнити торгівельне місце №83 площею 4.32 м. кв. шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови-контейнера, що використовується в торгівельній діяльності.
Замовник сплачує юридичній фірмі фіксовану суму в розмірі 6000 грн. протягом 7 днів з моменту укладення цього договору та в суді апеляційної інстанції згідно п. 4.2. цього договору (п.3.2. Договору).
Відповідно до п. 4.2. у випадку розгляду цієї справи апеляційним судом проводиться додаткова оплата у вигляді фіксованої суми в розмірі 7500 грн за надану правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не пізніше 15 днів з моменту завершення розгляду справи апеляційним судом (п. 4.2. Договору).
Договір вступає в силу з 22.08.2025 і діє до закінчення роботи по предмету договору в судах першої та апеляційної інстанції (п. 5.3 Договору).
До матеріалів справи долучено платіжну інструкцію №ПН3431889 від 25.08.2025 на суму 6000, 00 грн.
Факт надання адвокатом Бордюком М.Й. у межах цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій зазначених в договорі та описі виконаних робіт послуг підтверджується матеріалами справи.
Так, частинами 1, 2 ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Так, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (правова позиція Великої Палата Верховного Суду, викладена у постановах від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.).
З врахуванням викладеного, оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копію договору про надання правничої допомоги, яким, визначено фіксований розмір витрат на правничу допомогу, то вказане дозволяє встановити зміст, обсяг та вартість наданих послуг. 
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України частиною 5 вказаної статті суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.12.2024 у справі №921/357/20 зазначила, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи. Тому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення, зокрема, статті 129 ГПК України стосуються всіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Позивачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому зазначено про неспівмірність заявлених до стягнення адвокатських послуг, оскільки скаржник у суді першої інстанції не заявляв витрат на професійну правничу допомогу, а розмір витрат у суді апеляційної інстанції не відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом ч.6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. 
Так, колегією суддів встановлено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції становить 6 000 грн, що спростовує твердження позивача про відсутність такої заяви в суді першої інстанції.
Щодо неспівмірності розміру витрат в суді апеляційної інстанції позивач покликається на опис виконаних робіт та незгоду з наданими послугами, однак, сторони в договорі домовились про фіксований розмір гонорару. Вкзане свідчить, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Інших доводів, які б свідчили про неспівмірність заявленого позивачем розміру витрат на професійну допомогу зазначеним у ч.4 ст.126 ГПК України критеріям, позивачем не наведено, а судом не встановлено наявності обставин, визначених частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України.
Беручи до уваги наведені вище правові норми, надавши оцінку поданим відповідачем доказам на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв обґрунтованості, справедливості та розумності таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 13 500 грн.
Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства “Гарантований покупець”, б/н від 27.03.2025 (вх. № апеляційного суду 0105/950/25 від 31.03.2025) підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.02.2025 року у справі №907/875/24 скасуванню.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ФОП Сівохіна Павла Івановича від 29.11.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3553/25 від 02.12.2025) задоволити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2025 у справі №914/2470/25 скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства “Центральний ринок” Шептицької міської ради відмовити.
4. Стягнути з Комунального підприємства “Центральний ринок” Шептицької міської ради (80100, м. Шептицький, вул. Сокальська, 5, код ЄДРПОУ 03337929) на користь ФОП Сівохіна Павла Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 4 542, 00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 13500 грн. відшкодування витрат на правничу допомогу.
5. На виконання постанови Господарському суду Львівської області видати наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.
7. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови складено 25.06.2026.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.