ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року
м. Київ
справа № 204/4550/25
провадження № 61-4382св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іщенко Володимир Георгійович, на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 листопада 2025 року у складі судді Токар Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Макарова М. О., і ухвалив таку постанову.
Зміст заявлених вимог
1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську. До свого повноліття він постійно проживав на території України разом з батьками ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 . 
3. З 08 вересня 1992 року по 17 серпня 1993 року та з 10 січня 1995 року та по теперішній час він проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
4. 3 1986 по 1990 роки він навчався в середній школі № 51 
м. Дніпропетровська, в червні 1990 року отримав свідоцтво про неповну середню освіту № НОМЕР_1 . З вересня 1990 року по червень 1993 року він навчався в середньому професійно-технічному училищі № 6 м. Дніпропетровська. 
5. 10 серпня 1992 року йому був виданий паспорт громадянина зразка 
1974 року серії НОМЕР_2 . Однак, влітку 2010 року паспорт зразка 1974 року він втратив. 
6. Посилався на те, що в серпні 2024 року він звертався до Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про отримання паспорта громадянина України, на що отримав 17 серпня 2024 року відмову з посиланням на відсутність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
7. Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд встановити факт його постійного проживання його на території України, станом на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року включно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 06 листопада 
2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником мне надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності. Судом враховано, що на час проголошення незалежності України ОСОБА_1 був неповнолітнім, однак, з огляду на відсутність доказів проживання його батьків на території України в зазначений період, а також реєстрації їх місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо встановити факт постійного проживання заявника на території України станом на 1991 рік.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
10. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Іщенко В. Г., залишено без задоволення. Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра 
від 06 листопада 2025 року залишено без змін.
11. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для встановлення факту постійного проживання  ОСОБА_1 на території України станом на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року включно, у зв`язку з відсутністю належних, достатніх і допустимих доказів зазначеного.
Узагальнені доводи касаційної скарги
12. 02 квітня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іщенко В. Г., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 листопада 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 
2026 року, у якій просить суд скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення його заяви.
13. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18, від 22 вересня 2021 року в справі № 336/7500/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
14. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, суди попередніх інстанцій фактично застосували завищений та не передбачений законом стандарт доказування, вимагаючи наявності документів, які безпосередньо підтверджують проживання на території України його та його батьків саме станом на 24 серпня 1991 року. Вважає, що оскільки він подав заяву про встановлення такого факту, суди повинні були надати оцінку наявним у нього доказам, у тому числі непрямим, які у своїй сукупності підтверджують такий юридичних факт. Однак суди формально визнали надані ним докази недостатніми, не обґрунтувавши, чому їх сукупність не підтверджує заявлені обставини.
15. Акцентує увагу, що відсутність окремих документів щодо місця проживання його батьків не може нівелювати всю сукупність прямих та непрямих доказів щодо його місця проживання.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16. Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
17. Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 204/4550/25, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
18. 18 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 204/4550/25надійшли до Верховного Суду.
19. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2026 року, у зв'язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю., справу розподілено судді-доповідачеві.
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу
20. 07 травня 2026 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за допомогою засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
21. Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надав доказів, які б підтверджували факт його проживання в неповнолітньому віці, станом на 24 серпня 1991 року, на території України. Надані ним довідки про його навчання, як і покази свідків, не є належними доказами для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Більш того, після звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було проведено внутрішні перевірки, за результатами яких не вдалося встановити факт документування паспортом громадянина України. Реєстрація місця проживання заявника за адресою:  АДРЕСА_1 , здійснена з 08 вересня 1992 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22. Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого повторно 29 квітня 2009 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, батьками зазначено: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 
23. 3 1986 по 1990 роки ОСОБА_1 навчався в середній школі № 51 
м. Дніпропетровська, в червні 1990 року отримав свідоцтво про неповну середню освіту № НОМЕР_1 .
24. З 01 вересня 1990 року ОСОБА_1 був зарахований на навчання в середньому професійно-технічному училищі № 6 м. Дніпропетровська, відрахований зі складу учнів 24 червня 1993 року.
25. Згідно з інформацією, наданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з 08 вересня 1992 року по 
17 серпня 1993 року та з 10 січня 1995 року та по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
26. 10 серпня 1992 року ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина зразка 1974 року серії НОМЕР_2 .
27. Влітку 2010 року паспорт зразка 1974 року ОСОБА_1 втратив.
28. У серпні 2024 року ОСОБА_1 звертався до Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про отримання паспорта громадянина України, на що отримав 17 серпня 2024 року відмову з посиланням на відсутність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 
24 серпня 1991 року.
29. Свідок ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , та свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою ОСОБА_1 і навчалась з ним разом у школі, повідомили суду, що ОСОБА_1 , весь час проживав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки доглядав за мамою, яка була паралізована.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
30. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
31. Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
32. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
33. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
34. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
35. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
36. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
37. Встановлення належності особи до громадянства України - це визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
38. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 
1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
39. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
40. Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, у редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржених судових рішень, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 
1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 
13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
41. Відповідно до пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 
24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
42. Згідно з пунктом 10 Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію свідоцтва про народження;
в) один із таких документів:
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 
1991 року;
- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 
1991 року або на 13 листопада 1991 року;
- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 
24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 
24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
43. Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.
44. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
45. З огляду на положення Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду.
46. Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися з фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
47. Подібні висновки зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду
від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18.
48. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
49. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
50. У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
51. Суди попередніх інстанцій надали належну обґрунтовану оцінку поданим заявником доказам на підтвердження постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. На підставі наявних доказів суди дійшли мотивованого висновку, що ОСОБА_1 не довів, що станом на момент проголошення незалежності України він разом з батьками проживав у м. Дніпропетровську. Належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_1 та його батьки постійно проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року матеріали справи не містять. Надані заявником відомості про реєстрацію його місця проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , датовані лише з 08 вересня 1992 року. Доказів про реєстрацію місця проживання його батьків чи інших доказів, які б підтверджували факт їхнього постійного проживання на території України, матеріали справи не містять. Водночас надані заявником довідки про його навчання у середній школі № 51 м. Дніпропетровська у період з 1986 року до 1990 року та про його зарахування на навчання у професійне технічне училище м. Дніпропетровська з 01 вересня 1990 року з відрахуванням зі складу учнів 24 червня 1993 року, а також покази свідків були правильно були визнані судами попередніх інстанцій недостатніми для підтвердження факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.
52. З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить правових підстав для того, щоб вважати такими, що не відповідають нормам матеріального права або порушують норми процесуального права, висновки судів попередніх інстанцій про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
53. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
54. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
55. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
56. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
57. Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
58. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
59. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іщенко В. Г., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
60. Варто зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості ініціювати питання про належність до громадянства України у зв`язку з проживанням на території України станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) або про набуття громадянства України.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іщенко Володимир Георгійович, залишити без задоволення.
2. Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 листопада 
2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович