ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 392/209/24
провадження № 22-ц/4809/318/26 
Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя – Дуковський О.Л., (суддя - доповідач),
судді – Єгорова С.М., Мурашка С.І.
з участю секретаря – Демешко Л.В.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Жеребенко О.В.;
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» інтереси якого представляє адвокат Патрікан О.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2025 року, у складі головуючого судді Бадердінової А.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» про зобов?язання повернути земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав оренди, - 
В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» про зобов?язання повернути земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав оренди.
В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 6,1684 га, що розташована на території Ленінської сільської ради Новоукраїнського (Маловисківського) району Кіровоградської області, кадастровий № 3523182400:02:001:0175 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія КР № 093379 від 23 грудня 2008 року. 
15 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРОФІРМА КОЛОС» укладено договір оренди землі на підставі якого орендодавець передав орендарю в платне користування свою земельну ділянку строком на 5 років. 
Зазначений договір зареєстровано у Маловисківському районному відділі КРФЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 листопада 2009 року за № 040937400097. 
27 березня 2012 року відділом Держкомзему у Маловисківському районі зареєстровано додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеної між ТОВ «АГРОФІРМА КОЛОС» та ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27 березня 2012 року за № 352318244002082.
Відповідно до зазначеної додаткової угоди було внесено зміни в п. 6 договору шляхом викладення змісту цього пункту в новій редакції за якою договір укладено строком на 25 років, початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації.
20 вересня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор Маловисківської міської ради Сойченко С.В. здійснив державну реєстрацію іншого речового права – права оренди земельної ділянки, орендодавець – ОСОБА_1 , орендар –ТОВ «Агрофірма Колос», строком дії – 25 років, номер запису про інше речове право: 22471639. 
Позивач зазначав, що про реєстрацію вказаної додаткової угоди він дізнався у 2018 році з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Вказану угоду позивач не підписував та не мав наміру її укладати.
В зв`язку із чим, позивач у 2018 році звернувся до Маловисківського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання правочину недійсним та скасування запису про реєстрацію права оренди.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з підстав обрання позивачем способу захисту права, який не може забезпечити поновлення прав позивача внаслідок його невідповідності закону, договору або змісту порушеного права, та не є ефективним.
Вказував, що під час судового розгляду вище зазначеної справи було призначено та проведено судово-почеркознавчу експертизу, відповідно до якої підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендодавець» в додатковій угоді без дати про зміни до договору оренди земельної ділянки, що зареєстрована 27 березня 2012 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Відповідачем свідомо збільшено строк оренди та зареєстровано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, текст якої позивач не погоджував, не укладав, а тому договір оренди земельної ділянки є таким, що порушує права позивача та відповідач неправомірно користується належною позивачу на праві власності земельною ділянкою та відмовляється повернути її власнику.
Вважав, що оскільки орендодавець ( ОСОБА_1 ) не підписував додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки, що зареєстрована у відділі Держкомзему у Маловисківському районі від 27.03.2012, тому між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов цього договору, та він є неукладеним, тобто є таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладений), не може бути визнано недійсним, він є неукладеним. 
Посилаючись на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України №145/2047/16-ц від 16.06.2020, №227/3760/19-ц від 26.10.2022, 543/253/16-ц від 10.11.2021, 352/1021/19 від 16.09.2020 позивач просив:
-зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 6,1684 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, що розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області;
-скасувати рішення державного реєстратора Маловисківської міської ради Кіровоградської області Сойченко Сергія Валентиновича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37217240 від 22.09.2017 року, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» права оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, площею 6,1684 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, Ленінська сільська рада (номер запису про інше речове право 22471639);
-вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Представник відповідача, ТОВ «Агрофірма Колос» посилався на те, що з 15 квітня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди землі строком на 5 років.
27 березня 2012 року сторони додатково врегулювали свої правовідносини шляхом укладання додаткової угоди до договору оренди землі від 15 квітня 2009 року та збільшили строк дії основного договору до 25 років.
Представник відповідача вказував, що весь час відповідач користувався та користується орендованим майном і сплачує за нього орендовану плату, а позивач в свою чергу приймає такі платежі, що підтверджується відповідними квитанціями. 
Вважав, що оскільки договір виконується обома сторонами протягом 16 років не може розглядатися судом як неукладений.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2025 року позов задоволено.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 6,1684 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля), кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, що розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.
Скасовано рішення державного реєстратора Маловисківської міської ради Кіровоградської області Сойченка С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37217240 від 22.09.2017, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» права оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, площею 6,1684 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, Ленінська сільська рада (номер запису про інше речове право 22471639).
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» подало апеляційну скаргу, в якій просить про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства.
В обгрунтування посилається на те, що додаткова угода від 27 березня 2012 року до договору оренди землі від 15 квітня 2009 року виконується сторонами правочину (орендар користується і сплачує за користування, а орендодавець приймає платежі). 
Адвокат Жеребенко О.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Вказує на те, що суд першої інстанції у повному обсязі з?ясував обставини справи, які підтверджені належними та допустимими доказами у справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, адвоката Комаху Т.С., та пояснення представника адвоката Жеребенко О.В., дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про часткове задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,1684 га, кадастровий номер: 3523182400:02:001:0175, яка розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківського (Новоукраїнського) району Кіровоградської області, що підтверджується копією державного акту про право власності на землю серія КР № 093379 та інформаційною довідкою про реєстрацію права власності згідно якої право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2017, номер запису право власності: 22471540 (а.с.12).
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Колос», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Маловисківської міської ради Кіровоградської області про визнання недійсною додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованої у відділі Держкомзему у Маловисківському районі Кіровоградської області 27.03.2012 року за №353318244002082 та скасування запису №22471639 про реєстрацію права оренди, належної ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, площею 6,1684 га, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.09.2017 року, державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Маловисківської міської ради Кіровоградської області Сойченко С.В. у зв`язку з тим, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту в частині позовної вимоги визнання недійсною додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки та наявність правової підстави для застосування позовної давності у справі до вимог про скасування державної реєстрації (а.с. 23-28).
Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 04.11.2024 задоволено клопотання представника відповідача ТОВ «Агрофірма Колос» та витребувано з архіву Маловисківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу № 392/1677/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма Колос» про визнання правочину недійсним для огляду оригіналів документів в судовому засіданні.
15 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Колос» укладено договір оренди землі на підставі якого орендодавець передав орендарю в платне користування свою земельну ділянку строком на п`ять років (п. 6 договору). 
Зазначений договір зареєстровано у Маловисківському районному відділі КРФЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 листопада 2009 року за № 040937400097 (справа 392/1677/18 том 1 а.с. 7-9).
27 березня 2012 року відділом Держкомзему у Маловисківському районі зареєстровано додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки, укладену між ТОВ «Агрофірма колос» та ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27 березня 2012 року за № 352318244002082. 
Відповідно додаткової угоди внесено зміни в п. 6 договору шляхом викладення змісту цього пункту в новій редакції за якою договір укладено строком на 25 років. Початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації. (справа 392/1677/18 том 1 а.с. 13).
20 вересня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор Маловисківської міської ради Сойченко С. В. здійснив державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки, орендодавець – ОСОБА_1 , орендар ТОВ «Агрофірма Колос», строком дії - 25 років, номер запису про інше речове право: 22471639 (справа №392/209/24 а. с. 10-11, справа 392/1677/18 том 1 а.с. 20-21).
За результатами розгляду апеляційної скарги Кропивницький апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, але це не привело до неправильності вирішення позовної вимоги по суті, а тому у постанові від 26.01.2022 змінено мотивувальну частину рішення, а саме змінено рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування запису про реєстрацію іншого речового права оренди земельної ділянки, змінено, викладено його мотивувальну частину у відповідній частині, яка оскаржується, у редакції цієї постанови, а в іншій оскаржувану частину рішення суду залишено без змін (а.с.29- 38).
Судом першої інстанції було досліджено висновок експерта № 19/17/3-184/СЕ/19 від 18 листопада 2019 року, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендодавець» в додатковій угоді без дати про зміни до договору оренди земельної ділянки, що зареєстрована 27 березня 2012 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (справа 392/1677/18 том 1 а.с. 181-192, справа №392/209/24 ).
Також, судом було досліджено копію видаткового касового ордера за 2012 рік, копію відомості про виплату орендної плати за 2013 рік, копію відомості про виплату орендної плати за 2014 рік, копію відомості про виплату орендної плати за 2015 рік, копію відомості про виплату орендної плати за 2016 рік, квитанції (фіскальні чеки) Укрпошти щодо виплати орендної плати за 2017 - 2021 роки, платіжні інструкції за 2023 рік, відомості розподілу виплат ТОВ «Агрофірма Колос» (а.с.59-73).
Задовольняючи цей позов суд першої інстанції послався на те, що додаткова угода між ТОВ «Агрофірма Колос» та ОСОБА_1 про зміни до договору оренди земельної ділянки є неукладеною, та такою, що не відбулася, а наведені в ній умови (внесено зміни п.6 договору шляхом викладення змісту цього пункту в новій редакції за якою договір укладено на 25 років) умови не є такими, що регулюють спірні відносини, оскільки ОСОБА_1 не підписував додаткову угоду про зміни до договору оренди земельної ділянки, площею 6,1684 га, кадастровий номер 3523182400:02:001:0175, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ленінської сільської ради Маловисківського (Новоукраїнського) району Кіровоградської області.
Суд першої інстанції послався на відсутність волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення оспорюваної додаткової угоди до договору оренди землі строком на 25 років, яку позивач з відповідачем не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на її укладення не мав, інших осіб на вчинення правочину щодо належної йому земельної ділянки не уповноважував, що зокрема підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, а тому вказана додаткова угода до договору оренди землі є неукладеною, а відповідач продовжує користуватися належною на праві власності ОСОБА_1 земельною ділянкою, тим самим порушуючи права позивача.
Суд першої інстанції погодився із доводами позивача про безпідставне знаходження у фактичному користуванні відповідача належної позивачу земельної ділянки, що позбавляє його, як власника, права володіння земельною ділянкою і обмежує права розпорядитися своїм майном, а тому у даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.
Суд першої інстанції вважав ефективним обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно зі статтею 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Отже право оренди виникає на підставі договору оренди, укладеному між орендодавцем і орендарем.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі.
Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Наслідком не підписання письмового правочину його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.
У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт не підписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
Суд першої інстанції, на підставі висновку експерта за результатами проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи встановив, що орендодавець не підписував додаткової угоди про зміну і доповнення до договору, в той час як державна реєстрація права оренди за додатковою угодою відбулася.
Суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки обраний позивачем спосіб захисту (усунення перешкод в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом її повернення власнику) призведе до відновлення порушеного права позивача.
Зазначаючи про належно обраний позивачем спосіб захисту, місцевий суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), в якій зазначено, що «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок».
Колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду з огляду на таке.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Усталеним у судовій практиці незалежно від виду судочинства та категорії справи є підхід, згідно з яким висновки щодо застосування норм судовою палатою касаційного суду мають перевагу над висновками колегії суддів; висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (пункт 8.12), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 757/42452/20, від 05 січня 2024 року у справах № 149/184/21 і № 337/2398/20, від 24 січня 2024 року у справах № 761/22446/20 і № 757/51692/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зазначено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зазначено, що «належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Тому позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди щодо земельної ділянки з одночасним припиненням такого права не є належним способом захисту порушеного права; ОСОБА_1 позовних вимог про визнання відсутнім права оренди не заявляла, у зв`язку із цим відсутні підстави для вирішення питання про кваліфікацію договору оренди землі та додаткової угоди до нього як неукладених. Аналогічно і доводи ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо обставин добросовісності орендодавця, яка отримувала орендну плату від відповідача, належить оцінювати за умови звернення орендодавця із належною вимогою. За таких обставин в задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо спірної земельної ділянки з одночасним припиненням такого права належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту. Тому вимога про повернення позивачу спірної земельної ділянку може бути заявлена та вирішена по суті разом з вимогою про визнання відсутнім права її оренди у ТОВ «Західна агровиробнича компанія»».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) зроблено такі висновки: «як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Разом з тим, місцевий суд не врахував, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Будь-яке інше судове рішення за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Проте належної позовної вимоги про визнання відсутнім права оренди позивач не заявляв, у зв`язку із цим відсутні підстави для вирішення питання про кваліфікацію додаткової угоди до договору оренди землі як неукладеної. 
Колегія суддів зазначає, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Слід зазначити, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
Тобто, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи та прийняття оскаржуваного рішення, не врахував релевантні правові позиції Верховного Суду, викладені у вищезазначених постановах Великої Палати Верховного Суду та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, не дав належної оцінки щодо обрання позивачем неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» – задоволено частково.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення у справі.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» про зобов?язання повернути земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав оренди – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Колос» (ЄДРПОУ 30800125) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі -3633,60 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді  С.М. Єгорова

С.І. Мурашко