ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/58/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв - Онищенко Л.В., в порядку самопредставництва;
від Миколаївська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону – Брагар Д.В., на підставі посвідчення;
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області- не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року, суддя першої інстанції Мавродієва М.В., повний текст складено та підписано 29.08.2025 року
у справі № 915/58/25
за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області
за участю органу прокуратури: Миколаївська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону.
про стягнення 7 535 983 грн 07 коп., (згідно заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог б/н від 17.04.2025 (вх.№5903/25)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У січні 2025 року Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою, в якій останній просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області на користь Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління, м. Миколаїв заборгованість у загальному розмірі 5 574 342 грн 90 коп. за договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016, з яких: 5 125 000 грн 02 коп., - заборгованість з дострокового розподілу прибутку за період жовтень-грудень 2024 року; 449 342 грн 88 коп., - заборгованість з компенсації земельного податку за період жовтень-грудень 2024 року, а також вирішити питання щодо відшкодування на користь Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління за рахунок відповідача сплаченого останнім судового збору.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016 з урахуванням додаткових угод до нього, щодо дострокового розподілу прибутку за період жовтень-грудень 2024 року та компенсації земельного податку за період жовтень-грудень 2024 року.
16.04.2025 від Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону №38-5-6-2058ВИХ-25 від 14.04.2025 (вх.№5761/25), в якій вона, посилаючись на ст.23 Закону України “Про прокуратуру”, ст.53 Господарського процесуального кодексу України повідомила про її вступ у дану справу з метою захисту інтересів держави в особі КЕВ м. Миколаїв.
17.04.2025 від Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління Командування Сил логістики Збройних Сил України до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог б/н від 17.04.2025 (вх.№5903/25), в якій останній зазначив, що, зважаючи на той факт, що після відкриття провадження у справі відповідачем не лише не сплачено існуючу на момент подачі позову заборгованість, а також продовжується систематичне нехтування своїми обов`язками за договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016, внаслідок чого заборгованість зросла та станом на момент подання зазначеної заяви та щодо дострокового розподілу прибутку становить 5 725 000 грн 02 коп., щодо податку на землю 952 606 грн 89 коп. (період прострочення жовтень 2024 - березень 2025 років), що підтверджується бухгалтерською довідкою від 14.04.2025 та доданими до позову розрахунками. Внаслідок зазначеного Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України бажає скористатись своїм правом на збільшення позовних вимог в тому числі в частині нарахування пені в сумі 607 580 грн 78 коп., 3% річних в сумі 63 834 грн 62 коп., інфляційного збільшення боргу в сумі 186 960 грн 76 коп., тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 7 535 983 грн 07 коп., з якої: 5 725 000 грн 02 грн - заборгованість з дострокового розподілу прибутку за договором №13 від 16.08.2016 за період жовтень 2024 року - березень 2025 року, 952 606 грн 89 коп. - заборгованість з компенсації земельного податку за Договором №13 від 16.08.2016 за період жовтень 2024 року - березень 2025 року, 607 580 грн 78 коп., пеня, 186 960 грн 76 коп. інфляційні втрати та 63 834 грн 62 коп.- 3% річних.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.05.2025 заяву Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв б/н від 14.05.2025 (вх.№7364/25) про заміну сторони її правонаступником у справі №915/58/25 задоволено; замінено у справі №915/58/25 позивача - Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України (код ЄДРПОУ 08029523) на його правонаступника - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21 липня 2025 року у справі №915/58/25 задоволено позовні вимоги; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв - заборгованість з дострокового розподілу прибутку за період жовтень 2024 року - березень 2025 року, 952 606 грн 89 коп. - заборгованість з компенсації земельного податку за період жовтень 2024 року - березень 2025 року, 186 960 грн 76 коп. інфляційних втрат, 63 834 грн 62 коп. - 3% річних, 607 580 грн 78 коп. пені та відшкодовано 90 431 грн 79 коп. судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивача є такими, що відповідають дійсним обставинам справи, його вимоги у цій справі є обґрунтованими та підтвердженими наданими доказами. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області з рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року частково не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі №915/58/25 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області інфляційних втрат у розмірі 186 960 грн 76 коп., 3% річних у розмірі 63 834 грн 62 коп., пені у розмірі 607 580 грн 78 коп. скасувати та прийняти нове, яким у позовних вимогах Квартирно-експлуатаційного відділу, міста Миколаїв про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені у вищезазначеному розмірі відмовити, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що, відповідно до частини першої статті 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Однак, таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.
Отже, на думку скаржника, можливість об`єднання декількох позовних вимог шляхом подання заяви про збільшення розміру позовних вимог до вже поданого позову чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено.
Враховуючи викладені обставини, скаржник вважає, що вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені у вищезазначеному розміру не могли бути предметом розгляду у даній справі, так як не були заявлені у поданій позовній заяві.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі № 915/58/25, справу призначено до судового розгляду.
10.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв надійшов відзив (вх. №3780/25/Д1), у якому позивач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи. 
Зокрема, у відзиві позивач зазначає, що ним змінено числові показники заявлених позовних вимог про стягнення дострокового розподілу прибутку, а також компенсації податку на землю, а, отже, вказане є збільшенням позовних вимог, при цьому, зазначеною заявою про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути пеню, інфляційні втрати та 3% річних, що є правом позивача, передбаченим ст.46 Господарським процесуальним кодексом України. Більше того, заява про збільшення позовних вимог від 17.04.2025 містить посилання на зазначену правову норму саме в розрізі зміни предмету позову, що стосується вимог про нарахування штрафних санкцій, інфляції та відсотків річних за період, що є предметом спору, а, отже, це не є новою позовною вимогою та не є об`єднанням позовів, це є збільшенням позовних вимог зі зміною предмету позову шляхом доповнення заявлених позовних вимог збільшеними сумами та новим періодом в зв`язку з триваючим невиконанням відповідачем його договірного грошового зобов`язання.
29.01.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області надійшло клопотання про зупинення розгляду справи.
02.02.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2026 року у справі №915/58/25 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області про зупинення апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі № 915/58/25, до вирішення спору у справі № 915/51/26. Оголошено перерву у справі №915/58/25 до 09.04.2026 року об 11:30 год..
В судове засідання з`явились представники позивача та прокурора, які підтримали заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка про доставку ухвали суду до його електронного кабінету, про причини неявки в судове засідання суд апеляційної інстанції не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру суду апеляційної інстанції не надали.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема “Іззетов проти України”, “Пискал проти України”, “Майстер проти України”, “Субот проти України”, “Крюков проти України”, “Крат проти України”, “Сокор проти України”, “Кобченко проти України”, “Шульга проти України”, “Лагун проти України”, “Буряк проти України”, “ТОВ “ФПК “ГРОСС” проти України”, “Гержик проти України” суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, строк розгляду ухвали є скороченим і добігає кінця, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, що прийняла участь в засіданні суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши присутніх представників учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с. Михайлівка Миколаївської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі № 915/58/25 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

16.08.2016 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (позивач) правонаступником, якого було Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України та Товариством з обмеженою відповідальністю “Салоха-П” (відповідач) укладено договір №13 про спільний обробіток землі (надалі - договір), відповідно до умов якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності та життєздатності КЕВ м. Миколаїв, сторони за цим договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні-1 в безстрокове користування та можливостей сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п.1.1 договору).
До спірного договору між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 07.04.2017, додаткову угоду №2 від 10.09.2018, додаткову угоду №3 від 13.02.2019, додаткову угоду №4 від 30.11.2020 та додаткову угоду №5 від 02.06.2023.
Відповідно до п.1 додаткової угоди №5 від 02.06.2023 в зв`язку з переформуванням Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв в Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних сил України, яке є повним правонаступником всіх прав та обов`язків попередника, а також через зміну реквізитів, зокрема? юридичної адреси сторони-2, сторони домовились внести до договору про спільний обробіток землі зміни, замінивши в преамбулі та реквізитах lоговору назву “Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв” на “Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління”, та вказавши дійсну юридичну адресу сторони-2.
Відповідно до п.4 додаткової угоди №5 від 02.06.2023 всі інші умови договору залишаються незмінними та є обов`язковими до виконання сторонами.
Відповідно до п.3.1 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020), сторона-1 за цим договором зобов`язується залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі стороною-2 земельної ділянки, що надані стороні-1 в безстрокове користування, площею 5000 (п`ять тисяч) га, терміном на 9 сільськогосподарських років, тобто, до 31.12.2025 року.
Відповідно до п.4.1 (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020) сторона-2 зобов`язана щомісячно, до 20 числа наступного за звітнім місяця, починаючи з серпня місяця 2020 року, компенсувати стороні-1 вартість сплаченого стороною-1 земельного податку в розмірі 100% (сто відсотків). Сума земельного податку, що підлягає компенсації, кожного наступного календарного року може змінюватись, залежно від встановленої рішенням органів місцевого самоврядування ставки земельного податку для відповідної категорії земель на кожен наступний календарний рік.
Згідно п.5.5 договору в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020 сплата всіх видів податків та зборів, що належить при здійсненні такого виду діяльності здійснюється стороною-2 в порядку та у межах, передбаченому чинним законодавством та сутністю підприємства, окрім тих податків та зборів, які, згідно законодавства, покладаються виключно на сторону-1, та які підлягають компенсації стороною-2 в порядку та у розмірах, передбачених пунктом 4.1 розділу 4 договору (п.5.5, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020).
Відповідно до п.6.1 договору (в редакції додаткових угод №1 від 07.04.2017 та №4 від 30.11.2020) внесок сторони-1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 11450000 грн.
У відповідності до п.6.2 договору внесок сторони-2 - грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.
Відповідно до п.7.1 договору грошові та майнові внески сторін є їх спільною власністю.
Земельна ділянка є власністю держави. При повному розподілу прибутку майно, створене за договором є власністю сторони-2. Жодна із сторін не має права розпоряджатись майном, що є внеском іншої сторони та яке належало їй на праві власності, без її дозволу.
Згідно п.8.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 07.04.2017) прибуток, що отримується сторонами від спільної обробки землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому сторона-1 в будь-якому випадку (окрім випадків, передбачених договором) повинна отримати прибуток у розмірі, не менше частки та внеску, визначеному у статті 6 цього договору.
Пунктом 8.3 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020) визначено, що фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку стороною-2.
Відповідно до п.8.4 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 10.09.2018) сторони погодились, що сторона-2 перераховує стороні-1 щомісячно, до 20 числа кожного поточного місяця, починаючи з січня поточного календарного року до червня цього ж року грошові кошти в сумі 200000,0 грн та з липня по грудень поточного календарного року - грошові кошти в сумі 1708333,34 грн, що в загальному дорівнює розміру внеску сторони-1, як дострокове розподілення очікуваного прибутку від спільної діяльності у поточному календарному році.
При цьому, сторони домовились, що розподіл прибутку в 2018 році здійснюватиметься наступним чином: сторона-2, починаючи з 20.09.2018 та в подальшому до 20 числа кожного поточного місяця, здійснює перерахунок на розрахунковий рахунок сторони-1 грошових коштів у розмірі 1708333,34 грн, при цьому, частина прибутку в сумі 4616666,68 грн, що підлягала сплаті за січень-серпень 2018 року, має бути перерахована стороною-2 до 20 грудня 2018 року. Кінцевим строком розподілу прибутку у 2018 році вважається 20 грудня 2018 року. За умов належного виконання зазначеного порядку розподілу прибутку сторона-2 набуває права самостійно та на власний розсуд розпоряджатись рештою результатів спільної діяльності.
Згідно п.12.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту укладення.
Відповідно до п.12.2 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2020) цей договір укладений строком на 9 сільськогосподарських років, тобто, до 31.12.2025 року з обов`язковим щорічним узгодженням (індексацією) ціни внесків сторін за цим договором на кожний наступний сільськогосподарський рік впродовж строку дії договору. Зміна (збільшення, зменшення) розміру внесків сторін ґрунтується на рівні інфляції в країні на момент визначення розміру внесків. Обов`язкове щорічне узгодження (індексація) ціни внесків проводиться сторонами в строк до 01 січня кожного року індексація внесків сторін у 2016 та 2017 роках не проводиться.
Договір та додаткові угоди підписані сторонами та скріплені печатками сторін.
Доказів визнання недійсним або розірвання в матеріалах справи не міститься.
Із змісту позовної заяви, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог б/н від 17.04.2025, вбачається, що відповідач, на порушення умов договору та вимог законодавства, не виконує своїх зобов`язань щодо розподілу прибутку в добровільному порядку та компенсації земельного податку за період з жовтня 2024 року по березень 2025 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником б/н від 14.05.2025 (вх.№7364/25 від 15.05.2025).
Ухвалою від 15.05.2025 Господарський суд Миколаївської області замінив позивача у справі №915/58/25 Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України (код ЄДРПОУ 08029523) на його правонаступника - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв (54056, м.Миколаїв, пр-т.Миру, буд.62-А, код ЄДРПОУ 08029523).
Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.
Предметом апеляційного перегляду у даному разі є встановлення наявності або відсутності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», Михайлівка Миколаївської області на користь Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління грошові кошти у загальному розмірі 7 535 983 грн 07 коп. за договором №13 про спільний обробіток землі від 16.08.2016, з яких: 5 725 000 грн 02 коп. - заборгованість з дострокового розподілу прибутку за період жовтень 2024 року – березень 2025 рок; 952 606 грн 89 коп. - заборгованість з компенсації земельного податку за період з жовтня 2024 по березень 2025 року, пеня у розмірі 607 580 грн 78 коп., інфляційні втрат у розмірі 186 960 грн 76 коп. та 3% річних у розмірі 63 834 грн 62 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви неприйняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Оскільки рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі №915/58/25 оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв пені у розмірі 607 580 грн 78 коп., інфляційних втрат у розмірі 186 960 грн 76 коп. та 3% річних у розмірі 63 834 грн 62 коп., а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення тільки в частині вимог та доводів апеляційної скарги.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції по суті, в межах вимог апеляційної скарги, судова колегія зазначає про наступне.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина 3 статті 509 Цивільного кодексу України) та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).
Верховний Суд неодноразово висновував, що принцип "належного виконання" полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див., зокрема постанову Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21).
Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).
Стаття 612 Цивільного кодексу України визначає одним із основних видів порушення зобов`язання прострочення боржника. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначає стаття 625 Цивільного кодексу України. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України).
Здійснюючи аналіз ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, Верховний Суд, неодноразово висновував таке:
- за змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення; є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17);
- вимога сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (див. постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 905/1791/21, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18);
- у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, а також Верховний Суд у постанові від 01.04.2025 у справі №910/19066/23, від 10.02.2026 року у справі № 910/14427/24 виснували, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Тобто, прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кредитору певну грошову суму, але неправомірно не сплачує її, визнається користуванням чужими коштами (див. також п. 33 постанови Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 921/460/22, п. 5.25 постанови Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 910/6267/23, п. 20.8 постанови Верховного Суду від 21.05.2024 у справі № 922/856/23 та інших).
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм матеріального права, Верховний Суд у постанові від 01.04.2025 у справі № 910/19066/23 зазначив, що в разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору, крім суми основного боргу: 1) 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, - особливий вид цивільно-правової відповідальності за прострочення боржником грошового зобов`язання (серед іншого, користування чужими коштами); 2) суму інфляційних втрат - компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Відповідно до приписів ст.610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст.549 Цивільного кодексу України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Так, як вбачається з матеріалів справи відповідно до п.11.4 договору в редакції додаткових угод №3 від 13.02.2019 та №4 від 30.11.2020, в разі порушення стороною-2 умов договору, в частині порядку чи строків дострокового розподілу прибутку, остання зобов`язана сплатити на користь сторони-1 пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, визначеного пунктом 8.4 договору. У разі прострочення, несвоєчасної або не в повному обсязі сплатити стороною-2 на рахунок сторони-1 грошових коштів, визначених як компенсація земельного податку, сплата всіх нарахованих та належних до сплати штрафних санкцій та/чи недоїмки, покладаються на сторону-2.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем частково сплачено заборгованість за періоди, що були предметом судового розгляду лише після набрання законної сили судовими рішеннями, про що свідчать відповідні виписки по рахункам Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління.
Бездіяльність відповідача щодо добровільного виконання зобов`язань за вищезазначеним договором призвела до того, що станом на момент подання заяви про збільшення розміру позовних вимог заборгованість з дострокового розподілу прибутку становила 572 5000 грн 02 коп. та 952 606 грн 89 коп. - заборгованість з компенсації земельного податку за період з жовтня 2024 року по березень 2025 року. 
У справі, що розглядається, місцевий господарський суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, правильно встановив, що відповідач прострочив свої грошові зобов`язання за договором, не здійснивши оплату за договором у встановлений строк, застосував до відповідача відповідальність, визначену частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, зокрема, за користування чужими грошовими коштами у період прострочки. При цьому необхідно врахувати і те, що право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, визначене ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, є гарантіями, які надають кредитору можливість захистити власні інтереси. Позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, що через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг). Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 910/5602/24, від 01.04.2025 у справі № 910/19066/23 та від 13.05.2025 у справі № 911/3954/23.
Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем виконання грошового договірного зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, зроблений позивачем, погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що суми у розмірі: 3% річних 63 834 грн 62 коп., 186 960 грн 76 коп. інфляційних втрат та 607 580 грн 78 коп., пені, нараховані за період прострочення виконання відповідачем його договірного грошового зобов`язання з жовтня 2024 року по березень 2025 року, є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.
Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставини того, що є наявні підстави для стягнення з відповідача на свою користь грошового договірного зобов`язання у розмірі 63 834 грн 62 коп. 3% річних, 186 960 грн 76 коп. інфляційних втрат та 607 580 грн 78 коп. пені за вищезазначеним договором є такими, що відповідають стандартам доказування і відповідачем у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами по справі не доведено наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.
Зокрема, доводи скаржника про те, що вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені не могли бути предметом розгляду у даній справі з огляду на положення частини першої статті 173 Господарського процесуального кодексу України, є безпідставними, оскільки подання заяви про збільшення розміру позовних вимог відповідно до статті 46 Господарського процесуального кодексу України є процесуальним правом позивача, яке може бути реалізоване до закінчення підготовчого провадження, а заява про збільшення позовних вимог від 17.04.2025 містить посилання на зазначену правову норму саме в розрізі ще й зміни предмету позову, що стосується вимог про нарахування штрафних санкцій, інфляції та відсотків річних за збільшений період прострочки, що є предметом спору, а, отже, таке не є новою позовною вимогою та не є об`єднанням позовів, заявлені до стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних та пені є зміною предмету позову зі збільшенням позовних вимог шляхом доповнення заявлених позовних вимог новими сумами та новим періодом в зв`язку з триваючим невиконанням відповідачем його договірного грошового зобов`язання, у зв`язку з чим правомірно були прийняті судом до розгляду в межах даної справи.
Таким чином, з огляду на правильно встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів вважає, що позивач мав право нарахувати та пред`явити до стягнення з відповідача стягнуті судом інфляційні втрати, 3% річних і пеню у визначених сумах.
З огляду на наведене судова колегія вважає, що доводи відповідача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди з таким рішенням в оскаржуваній частині без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарги, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням в оскаржуваній частині, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі №915/58/25 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на відповідача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салоха-П», с.Михайлівка Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі №915/58/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 року у справі №915/58/25 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 14.05.2026 року. 
Повний текст постанови складено 14.05.2026 року

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Я.Ф. Савицький	
 	А.І. Ярош