КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 761/25370/25 Головуючий у суді першої інстанції - Притула Н.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/4836/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., у місті Києві, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі копії наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
У червня 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Мегабанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі копії наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого просив стягнути з АТ «Мегабанк» на свою користь середній заробіток за час затримки видачі копії наказу про звільнення у розмірі 50 604,76 грн, а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з 09 серпня 2022 року по 09 квітня 2025 року (дату звільнення) позивач працював в АТ «Мегабанк» та 09 квітня 2025 року після закінчення робочого дня на офіційну електронну адресу банку направлено заяву про звільнення позивача 09 квітня 2025 року за власним бажанням.
15 квітня 2025 року на офіційну електронну адресу банку направлено заяву про видачу копії наказу (розпорядження) про звільнення, а також письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні.
14 травня 2025 року на електрону пошту ним отримано відповідь банку, підписану КЕП, із запитуваними документами (наказом про звільнення та розрахунком при звільненні). 
Як зазначає позивач, вказаними незаконними діями банку порушене його гарантоване трудовим законодавством право на отримання у день звільнення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а також інші права.
Тому з врахуванням положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України вважав, що за період з 11 квітня 2025 року по 13 травня 2025 року (включно) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в загальному розмірі 50 604,76 грн (2 200,20 грн х23 дня).
Також вказує, що несвоєчасна видача копії наказу про звільнення призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок відсутності джерел до існування. Крім того, після звільнення позивачу було відмовлено декількома організаціями (у т.ч. державними установами) у розгляді його кандидатури та прийнятті на роботу внаслідок відсутності підтвердження про закінчення роботи у відповідача (через відсутність наказу про звільнення та, відповідно, внесеного запису про звільнення до трудової книжки). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач врахував характер та обсяг страждань, яких він зазнав у зв`язку з порушенням прав з боку відповідача щодо тривалого строку отримання наказу про звільнення, відсутність засобів до існування, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 000,00 грн грошового відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року позов  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі досліджено матеріали справи. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що основним документом який підлягає видачі працівникові у зв`язку з його звільненням є копія наказу (розпорядження) про звільнення
Сама із затримкою у видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення КЗпП України пов`язує обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Звертає увагу що саме у зв`язку з відсутністю наказу про звільнення у вказаний період, він не мав можливості працевлаштуватись та отримувати належні йому соціальні (трудові) гарантії. 
Вважає, що середній заробіток за ч. 5 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений права на отримання права копії наказу (розпорядження)про звільнення з незалежних від нього причин з вини і саме з вини роботодавця.
Отже не видавши копію наказу про звільнення у день звільнення (або ж на наступний робочий день), вважає, що відповідачем порушено вимоги ч. 1 ст. 47 КЗпП а тому наявні підстави для застосування санкції визначених ч. 5 ст. 235 КЗпП України.
Таким чином фактично без надання працівнику наказу про звільнення та без внесення відповідного запису у трудовій книжці про звільнення, а також без подальшого внесення актуальної інформації в реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, певна частина якого розташована на веб - порталі послуг Пенсійного фонду України в розділі «Електронна трудова книжка», що фактично було допущено відповідачем та його уповноваженим працівниками, зокрема особою, яка відповідальна за кадрову роботу, позивач як юридично, так і фактично не мав належної інформації про своє звільнення, з подальшим її наданням новому роботодавцю.
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_1 просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 рокута ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.
03 березня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «Мегабанк» - Герасимчука І.А. відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу позивача тотожні доводам відзиву на позовну заяву. 
05 березня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кустової Т.В., відповідно до якого просить поновити строк на подачу відзиву, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
В доводах відзиву вказує, що відповідно до інформації викладеної у відзиві АТ «Мегабанк» позивач є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність в єдиному реєстрі адвокатів України, за формою - Індивідуальна адвокатська діяльність.
Посилаючи на положення щодо застосування ч. 5 ст. 235 КЗпП позивач не враховує, що Верховний Суд дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки чи наказу про звільнення перешкодила його працевлаштуванню. Отже для застосування цієї норми права необхідно наявність умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем.
09 квітня 2025 року о 22:19 год (тобто після закінчення робочого дня) ОСОБА_1 подав через електронну пошту відповідача заяву про власне звільнення за власним бажанням 09 квітня 2025 року згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі статті 39 КЗпП України, у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, а також з інших поважних причин).
Як встановлено в судовому засіданні, на наступний робочий день - 10 квітня 2025 року позивач перебував на робочому місці приблизно до 09.20 год. та на той час ще не був виготовлений та підписаний наказ про його звільнення.
Наказом №104-К від 10 квітня 2025 року ОСОБА_1 головного юрисконсульта Відділу супроводження судового провадження Управління юридичного забезпечення, звільнено з 10 квітня 2025 року із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, згідно ст. 38 КЗпП України.
В подальшому, позивач не з`являвся за місцезнаходженням відповідача та 15 квітня 2025 року о 17 год. 40 хв. на електронну пошту відповідача направив заяву з проханням видати копію наказу про звільнення.
Листом від 14 травня 2025 року відповідач направив на адресу позивача копію наказу про звільнення.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог мотивував своє рішення тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що внаслідок неотримання копії наказу про звільнення він був позбавлений можливості працювати та отримувати дохід, а тому суд не вбачав підстав для задоволення вимог в частині стягнення середньої заробітної плати.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на момент вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.
Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
У постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 760/28357/20 вказано, що саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, провадження № 61-16521св18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, провадження № 61-14417св19, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16, провадження № 61-35160св18.
Факт обізнаності ОСОБА_1 про наказ про його звільнення ним не заперечувався.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Звертаючись з позовом позивач посилався на те, що з 09 серпня 2022 року він перебував перебував в трудових відносинах з відповідачем.
09 квітня 2025 року о 22:19 год (тобто після закінчення робочого дня) ОСОБА_1 подав через електронну пошту відповідача заяву про власне звільнення за власним бажанням 09 квітня 2025 року згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі статті 39 КЗпП України, у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, а також з інших поважних причин).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зроблено висновок, що «частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 712/12727/19, від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 оскільки у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
Реалізація передбаченого права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21).
Встановивши, що 10 квітня 2025 року ОСОБА_1 перебував на робочому місці приблизно до 09.20 год. та на той час ще не був виготовлений та підписаний наказ про його звільнення.
Наказом №104-К від 10 квітня 2025 року ОСОБА_1 головного юрисконсульта Відділу супроводження судового провадження Управління юридичного забезпечення, звільнено з 10 квітня 2025 року із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, згідно ст. 38 КЗпП України.
Разом з тим, позивачем не надано доказів повідомлення роботодавця про зміну його місця проживання та інші альтернативні способи комунікації.
Право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.
З матеріалів справи не встановлено, що ОСОБА_1 намагався самостійно в день звільнення отримати трудову книжку ( наказ про звільнення) , а також вимагав від відповідача видачі йому копії наказу про звільнення, а відповідач умисно не видавав її у день звільнення.
Отже, не реалізація працівником свого права на отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення у день звільнення, відсутність доказів вини роботодавця у невиконанні обов`язку по видачі трудової книжки працівнику унеможливлює покладення на останнього відповідальності у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивачем не доведено умисних дій відповідача у затримці видачі трудової книжки та видачі копії наказу про звільнення, як і не доведено, що він дійсно вчиняв дії для отримання копії наказу та трудової книжки у день звільнення, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди.
Також позивач не зазначав та в матеріалах справи відсутні докази того, що він після звільнення мав намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак його стримувало чи створювало перешкоди відсутність трудової книжки та копії наказу про звільнення, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем права ОСОБА_1 на працю.
Апеляційний суд звертає наголошує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, що набрав чинності 10 червня 2021 року, статтю 48 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції, відповідно до якої, зокрема облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Після 10 червня 2021 року трудова діяльність працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому подання трудової книжки чи надання копії наказу про звільнення при влаштуванні на роботу законом не визначено як обов`язкове.
Таким чином, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді : 

_______________ ________________ ______________
М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв