ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року	справа № 380/9039/26 м.Львів	
Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/9039/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження максимальним розміром, що становить десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, пенсії ОСОБА_1 при її перерахунку з 01.01.2026 та з 01.03.2026;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з 01.01.2026 та з 01.03.2026 без обмеження максимальним розміром перерахованої пенсії, що становить десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області під час здійснення перерахунку пенсії обмежило її розмір з 01.01.2026 та з 01.03.2026 максимальним розміром. Позивач вважає такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області протиправними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення, а тому з метою захисту своїх прав та законних інтересів позивач звернувся до суду із цим позовом. 
Відповідач 24.04.2026 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначено Законом №2262-ХІІ. Вказав, що на виконання ст.30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року №4695-ІХ (далі Закон №4695-ІХ) Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №1778, якою визначено порядок виплати пенсій у 2026 році в умовах воєнного стану із застосуванням коефіцієнтів до частин пенсій, що перевищують 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Зазначив, що розмір пенсії позивача перевищує вказану межу, тому виплата здійснюється із застосуванням відповідних коефіцієнтів. Крім того, вказав, що на виконання Постанови №236 з 01.03.2026 року пенсії позивача нараховано індексацію, розмір якої не може перевищувати 2595,00 грн; виплата пенсії здійснюється у встановленому законодавством порядку з урахуванням індексації відповідно до постанови №236. Вважає дії правомірними та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 11.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. 
Судом встановлені наступні обставини:
Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262-ХІІ).
Згідно з протоколом про перерахунок пенсії позивача від 01.01.2026 року, підсумок пенсії позивача з урахуванням нарахованих індексацій становить 31250.98 грн; з урахуванням обмеження максимальним розміром 25950.00 грн.
Згідно з протоколом про перерахунок пенсії позивача від 01.03.2026 року, підсумок пенсії позивача з урахуванням нарахованих індексацій становить 33845,98 грн; з урахуванням обмеження максимальним розміром 25950,00 грн.
Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо виплати його пенсії у меншому розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Судом враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірних дій відповідача з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, установлених законом.
В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (п.6 ч.1 ст.92 Конституції України).
Спеціальні умови, норми і порядок пенсійного забезпечення за особливостями спеціального статусу громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, визначені цим Законом, який спрямований на реалізацію конституційного права цих осіб на державне пенсійне забезпечення та встановлення єдності умов і норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян.
Частинами першою та третьою ст.11 Закону №2262-ХІІ встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону №1058-IV.
У даній справі мали місце наступні обставини (якщо їх узагальнити): відповідач при нарахуванні та виплаті пенсії позивача з 01.01.2026 застосував обмеження пенсії максимальним розміром, та, крім того, понижуючі коефіцієнти, передбачені Постановою №1778. Відповідно, перевіряючи оскаржувані дії відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд керується наступним.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-ХІІ (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність), вперше введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі Закон №3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до, зокрема, Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Зазначеним Законом №3668-VI внесено зміни до ст.43 Закону №2262-ХІІ, а саме ч.7 цієї статті викладено в редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ; зазначені положення втратили чинність із дня ухвалення цього рішення, тобто 20.12.2016.
Водночас положення ч.1 ст.2 Закону №3668-VI у частині поширення її дії на Закон №2262-ХІІ, які дублюють зміст ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ та є однопредметними правовими нормами, змін не зазнали. Конституційний Суд України у рішенні від 12.10.2022 №7-р(II)/2022 у справі №3-102/2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон №2262-ХІІ, в тій частині, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року. Зазначені приписи втратили чинність через шість місяців із дня ухвалення цього рішення, тобто 12.04.2023.
Таким чином, з 12.04.2023 в законодавстві України відсутня норма, яка обмежувала б максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ. Отже, на момент проведення відповідачем перерахунків пенсії позивача (з 01.01.2026 року та з 01.03.2026 року) правові підстави для застосування будь-яких обмежень максимального розміру пенсій, призначених за Законом №2262-ХІІ, були відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.04.2025 у справі №380/8998/24.
Як вбачається з протоколів перерахунку пенсії позивача від 01.02.2026 року та від 01.03.2026 року, відповідач застосував обмеження максимальним розміром, внаслідок чого нарахована індексація, не включена до суми, що підлягала виплаті.
З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що оскільки на момент виникнення спірних правовідносин нормами Закону №2262-ХІІ не передбачено будь-яких обмежень максимального розміру пенсій, призначених відповідно до цього закону, дії відповідача щодо обмеження індексації пенсії позивача максимальним розміром є протиправними.
Щодо протиправності застосування до розміру пенсії позивача понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою №1778, суд зазначає таке.
Статтею 30 Закону №4695-ІХ установлено, що у 2026 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, Закону №2262-ХІІ (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання ст.30 Закону №4695-ІХ прийнято Постанову №1778, п.1 якої встановлено коефіцієнти зменшення до відповідних частин пенсійних виплат, що перевищують 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
Водночас ч.3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ встановлює, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Таким чином, положеннями ст.30 Закону №4695-ІХ та Постанови №1778 запроваджено тимчасове застосування коефіцієнтів зменшення пенсій для осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, що фактично є іншим (додатковим) регулюванням відносин у сфері пенсійного забезпечення, відмінним від встановленого Законом №2262-ХІІ, і не узгоджується з приписами ч.3 ст.1-1 цього Закону, який є спеціальним у регулюванні вказаних правовідносин.
У рішеннях від 09.07.2007 року №6-рп/2007 та від 22.05.2008 року №10-рп/2008 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. В абз.3 п.4 мотивувальної частини рішення від 28.08.2020 року №10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що між нормами Закону №4695-ІХ (закон загального характеру) та Закону №2262-ХІІ (спеціальний закон) існує колізія, яка підлягає вирішенню із застосуванням загального принципу права «спеціальний закон скасовує дію загального закону». Відповідно до ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Конституція України не надає закону про Державний бюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. За таким правовим підходом, при конкуренції норм підлягають застосуванню норми спеціального закону Закону №2262-ХІІ, а положення Закону №4695-ІХ лише як загальні норми, що не можуть змінювати гарантії, встановлені спеціальним законом.
Надаючи правову оцінку аналогічним спірним правовідносинам, які стосувалися застосування понижуючих коефіцієнтів при нарахуванні та виплаті пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, Верховний Суд у постанові від 11.09.2025 у справі №120/1081/25 дійшов висновку, що зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін до Закону №2262-ХІІ, а інші нормативно-правові акти застосовуються лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів. Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених ст.30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року №4695-ІХ та постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану». 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.
Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ЄДРПОУ 13814885) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - задоволити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2026 року та з 01.03.2026 року з обмеженням максимального розміру та із застосування коефіцієнтів, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року №4695-ІХ та постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2026 року та з 01.03.2026 року без обмеження її максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року №4695-ІХ та постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», з урахуванням раніше проведених виплат. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 

Суддя	Гавдик Зіновій Володимирович