УХВАЛА

04 червня 2026 року
м. Київ

справа № 638/10024/24
провадження № 61-3445св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_6 , в інтересах якої діє Плугатирьов Віталій Вікторович про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 
та усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
Дзержинський районний суд м. Харкова (натепер - Шевченківський районний суд міста Харкова) рішенням від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 особами, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Усунув перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із належної 
ОСОБА_1 квартири на праві власності.

Стягнув у дольовому порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Шевченківський районний суд міста Харкова додатковим рішенням від 19 вересня 
2023 року стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

Харківський апеляційний суд постановою від 31 січня 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 та в частині вимог про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - скасував.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 19 вересня
2023 року скасував.

У частині позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до ОСОБА_2 , закрив провадження у справі.

Відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом їх виселення.

06 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 31 січня 2024 року у цій справі,
в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 31 січня 
2024 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 10 квітня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2023 року.

Верховний Суд постановою від 23 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , 
в інтересах якого діє ОСОБА_7 , залишив без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 31 січня 2024 року залишив без змін. 

Надходження заяви про ухвалення додаткового рішення

08 квітня 2026 року ОСОБА_6 , в інтересах якої діє Плугатирьов В. В., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просить:
- поновити ОСОБА_6 строк на подання заяви про стягнення судових витрат та доказів понесення судових витрат;
- стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на правничу допомогу в суді касаційної інстанції при розгляді справи № 638/10024/20 в сумі 10 000,00 грн.

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи заяви ОСОБА_6 , 
в інтересах якої діє адвокат Плугатирьов В. В., про ухвалення додаткового судового рішення, урахувавши заперечення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Болохонцев Є. О., колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

За змістом наведених правових норм суд може поновити пропущений строк лише у разі пропуску такого строку з поважних причин. При цьому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із відповідною заявою, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Отже, згідно з положеннями статті 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат, зроблена стороною до закінчення судових дебатів у справі (в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі), повинна залишатися судом без розгляду, якщо причини пропуску цього строку не є поважними (пункт 44 додаткової постанови Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 753/23417/19, провадження № 61-3364св23).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалася, однак 08 лютого 2026 року її представник ОСОБА_8 звернувся до суду касаційної інстанції з додатковими поясненнями у справі, у змісті яких повідомив, що у зв`язку з розглядом цієї справи ОСОБА_6 понесла судові витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Постанова Верховного Суду у справі ухвалена 23 березня 2026 року та 30 березня 2026 року отримана представником ОСОБА_6 адвокатом Плугатирьовим В. В. через підсистему «Електронний суд», про що повідомлено ОСОБА_8 30 березня 2026 року о 12 год 35 хв, що підтверджується карткою руху документа.

У заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_6 , в інтересах якої дії адвокат Плугатирьов В. В., вказує, що строк на подання доказів понесення судових витрат під час касаційного розгляду справи пропущено з поважних причин. Зокрема вказує, що про ухвалення постанови сторона дізналася вже після закінчення п`ятиденного строку на подання вказаної заяви, та у зв`язку з постійними ракетно-дроновими обстрілами міста Харкова процес підписання акта приймання-передавання наданих послуг та оформлення цієї заяви зайняв 8 днів.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно 
до якої національні суди пріоритетність мають надавати дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, строків апеляційного 
та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, 
а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати 
як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, 
так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення від 26 липня 2007 року у справі справи «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, пункт 29; від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07).

У своїй практиці ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 
1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), серія А, № 333-B; 
від 27 червня 2000 року у справі «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), заява 
№ 22277/93; від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява 
№ 3236/03; від 14 жовтня 2010 року «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та 
№ 37943/06).

Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_6 в інтересах якої діє Плугатирьов В. В., оскільки сторона не довела, що пропущений для подання заяви про ухвалення додаткового рішення не є формальним та суб`єктивним, а є об`єктивним, не обумовленим суб`єктивною поведінкою та не залежав від волевиявлення заявника.

Беручи до уваги, що додаткова угода № 4 до договору про надання правової допомоги від 26 квітня 2023 року та акт приймання-передавання наданих послуг № 3 підписані між адвокатом та ОСОБА_6 03 квітня 2026 року, а заяву про ухвалення додаткового рішення подано 08 квітня 2026 року, тобто через 8 днів, коли адвокат Плугатирьов В. В. дізнався про ухвалення постанови Верховним Судом, з урахуванням того, що строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення пропущено і суд касаційної інстанції не встановив причин поважності такого строку, колегія суддів виснує про залишення заяви ОСОБА_6 , в інтересах якої діє адвокат Плугатирьов В. В., без розгляду.

Керуючись статтями 126, 127, 137, 141, 270, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_6 , в інтересах якої діє Плугатирьов Віталій Вікторович, про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара