ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 607/24077/24
провадження № 61-11495св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Тернопільська обласна рада, Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвіяс Андрій Богданович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року у складі судді Черніцької І. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2025 року у складі колегії суддів Костіва О. З., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до Тернопільської обласної ради, Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради 
(далі - КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня») про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Тернопільською обласною радою укладений контракт на зайняття посади керівника комунального некомерційного підприємства у сфері охорони здоров`я, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області, а саме на посаду генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня». Згідно із пунктом 27 розділу 6 контракт діє 5 років - із 16 вересня 2019 року до 16 вересня 2024 року. Якщо після закінчення строку його дії трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія контракту вважається продовженою на строк, на який його укладено.

12 липня 2024 року позивач на виконання пункту 12 розділу 2 контракту подав відповідачу звіт про виконання контракту та заяву, в якій просив продовжити строк дії контракту ще на 5 років.

17 вересня 2024 року позивач на електронну пошту КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» та рекомендованим листом отримав копію розпорядження першого заступника голови Тернопільської обласної ради В. Болєщука за № 179, відповідно до якого позивача з 16 вересня 2024 року звільнено з посади генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» та призначено виконуючим обов`язки на цій посаді.

Позивач вказує, що за умовами контракту суб`єктом, який мав право приймати рішення про звільнення позивача при закінченні дії контракту, є Тернопільська обласна рада. Ініціатором звільнення працівника із займаної посади може виступити і голова Тернопільської обласної ради, обґрунтована пропозиція якого подається на розгляд відповідної постійної комісії Тернопільської обласної ради, що передбачено Положенням про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі - Положення №170). Згідно з пунктом 4.14 розділу 4 вказаного Положення № 170 голова Тернопільської обласної ради з урахуванням рекомендацій постійної комісії вносить питання про звільнення керівника на розгляд пленарного засідання сесії Тернопільської обласної ради.

Позивач вказував, що відповідач не дотримався визначеного законом та контрактом порядку звільнення, оскільки 16 вересня 2024 року, що є останнім днем дії контракту, позивач виконував свої службові обов`язки, будь-яких повідомлень про звільнення не отримував, що свідчить про продовження трудових відносин. Отже, позивач вважав розпорядження про своє звільнення протиправним, оскільки воно видано неуповноваженою на це службовою особою після закінчення строку дії контракту, який 16 вересня 2024 року автоматично продовжено ще на п`ять років.

Крім того, позивач вказував, що роботодавець не попередив його письмово про рішення припинити з ним трудові відносини, чим порушено положення Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, яка ратифікована постановою Верховної ради України від 04 лютого 1994 року.

На переконання позивача, питання про продовження контракту чи його звільнення після закінчення строку не вирішено органом, до компетенції якого належить їх вирішення, а тому вважає розпорядження першого заступника голови Тернопільської обласної ради за № 179 від 16 вересня 2024 року таким, що не спричиняє реальних правових наслідків. Крім того, відповідач при його звільненні не повідомив його про наявність вакансій, чим не було дотримано вимог статті 23 КЗпП України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження першого заступника голови Тернопільської обласної ради В. Болєщука «Про ОСОБА_1 » 
від 16 вересня 2024 року № 179;
- зобов`язати Тернопільську обласну раду поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради з 17 вересня 2024 року;
- стягнути з КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- вирішити питання щодо судових витрат.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 25 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду 
від 22 липня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та відповідно до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення. Апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції на підставі досліджених доказів обґрунтовано і правомірно з`ясовано, що наявність заяви ОСОБА_1 про намір продовження строку дії контракту не може бути підставою для його продовження, оскільки судом не встановлено і не підтверджено волевиявлення Тернопільської обласної ради на продовження строку дії цього контракту, а твердження позивача про те, що він не був повідомлений про відмову у продовженні строку дії контракту спростовуються дослідженими матеріалами справи, зокрема фактом надіслання позивачу тексту оскаржуваного розпорядження на електронну пошту підприємства, на особистий телефон позивача, письмовим підтвердженням отримання його заступником генерального директора (головного лікаря) підприємства Панас Н. М., наказами підприємства від 17 вересня 2024 року № 208/01 та № 209/01.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

03 вересня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвіяс А. Б., засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2025 року у цій справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2025 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого
діє адвокат Матвіяс А. Б., вказує пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України
та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування:

- пункту 20 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині законності делегування обласною радою її голові, першому заступнику чи заступнику голови повноважень на вирішення питання щодо призначення і звільнення керівників об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні обласних рад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України «Про культуру»;
- частини третьої статті 23 КЗпП України при припиненні трудових відносин
у зв`язку із закінченням строку трудового договору та вплив ненадання роботодавцем інформацію про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, на законність припинення трудових відносин у такому випадку.

Вказує, що оскаржуване розпорядження не може вважатися вимогою про припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки перший заступник голови Тернопільської обласної ради не наділений повноваженнями припиняти трудові відносини із позивачем.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 вересня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 
389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 31 березня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. призначив справу до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: головуючий - Синельников Є. В., судді, які входять до складу колегії - Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу Тернопільська обласна рада просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з рішенням сесії Тернопільської обласної ради 
від 17 вересня 2019 року за № 1429 вирішено вважати ОСОБА_1 призначеним на посаду генерального директора КНП «Тернопільська обласна клінічна дитяча лікарня» Тернопільської обласної ради шляхом укладення контракту на п`ять років за результатами конкурсу.

16 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та Тернопільською обласною радою (орган управління майном) укладено контракт на зайняття посади керівника комунального некомерційного підприємства у сфері охорони здоров`я, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області, 
а саме на посаду генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Підставою для укладення контракту було рішення конкурсної комісії Тернопільської обласної ради з проведення конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 24 вересня 2019 року за № 3.

Згідно з вимогами пункту 27 Розділу 6 контракт діє з 16 вересня 2019 року 
до 16 вересня 2024 року, тобто термін дії контракту - 5 років. Якщо після закінчення строку його дії трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія контракту вважається продовженим на строк, на який його укладено. Відповідно до умов пункту 25 контракту, він може бути продовжений за два місяці до закінчення строку за згодою сторін відповідно до законодавства. За умовами пункту 8 Розділу 2 контракту, орган управління майном має право звільняти керівника з посади у разі закінчення строку дії цього контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушення керівником вимог законодавства та умов цього контракту.

10 липня 2020 року та 15 червня 2022 року між Тернопільською обласною радою та ОСОБА_1 були укладені відповідно додаткові договори за № 1 та 2 до контракту від 16 вересня 2019 року щодо умов матеріального забезпечення керівника, всі інші умови контракту від 16 вересня 2019 року залишено без змін.

За рішенням шостої сесії Тернопільської обласної ради сьомого скликання від 26 жовтня 2023 року за № 814, до остаточного вирішення питання про обрання 
у встановленому порядку голови Тернопільської обласної ради, керуючись статтею 
56 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» доручено першому заступнику голови Тернопільської обласної ради Болєщуку В. М. здійснення повноважень (виконання обов`язків) голови Тернопільської обласної ради з правом підпису від імені Тернопільської обласної ради розпорядчих, фінансових, банківських та інших документів.

Відповідно до рішення сьомої сесії Тернопільської обласної ради від 04 липня 
2024 року за № 1048 доручено голові Тернопільської обласної ради, у випадку його відсутності - першому заступнику голови, видавати розпорядження про звільнення 
із займаних посад керівників підприємств, установ, організацій спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області з їх ініціативи та/або на визначених законодавством підставах і у зв`язку з цим призначати виконуючими обов`язків керівника з подальшим затвердженням цих розпоряджень на пленарному засіданні сесії Тернопільської обласної ради.

12 липня 2024 року ОСОБА_1 надіслав на ім`я першого заступника голови Тернопільської обласної ради Болєщука В. заяву про продовження контракту.

Розпорядженням першого заступника голови Тернопільської обласної ради Болєщука В. від 16 вересня 2024 року за № 179, ОСОБА_1 вирішено звільнити 
з 16 вересня 2024 року з посади генерального директора (головного лікаря) 
КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради 
у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, та призначити ОСОБА_1 з 17 вересня 2024 року виконуючим обов`язки генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

Видаючи розпорядження, перший заступник керувався рішенням Тернопільської обласної ради від 26 жовтня 2023 року за № 814 «Про надання доручень першому заступнику голови Тернопільської обласної ради Болєщуку В. М.» від 04 липня 2024 року № 1048 «Про доручення голові Тернопільської обласної ради щодо вирішення окремих питань управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області», рішеннями постійної комісії Тернопільської обласної ради з питань охорони здоров`я, сім`ї, материнства, дитинства від 16 вересня 2024 року № 356 та № 357.

Рішенням комісії з питань охорони здоров`я, сім`ї, материнства, дитинства від 16 вересня 2024 року № 356 вирішено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), укладеного Тернопільською обласною радою 16 вересня 2019 року з генеральним директором (головним лікарем) 
КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради ОСОБА_1 , рекомендувати першому заступнику Тернопільської обласної ради Болєщуку В. М. звільнити ОСОБА_1 16 вересня 2024 року з посади головного лікаря у зв`язку із закінченням строку дії контракту та призначити виконуючим обов`язки на цій посаді.

Відповідно до рішення комісії з питань охорони здоров`я, сім`ї, материнства, дитинства від 16 вересня 2024 року за № 357 вирішено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), укладеного Тернопільською обласною радою 16 вересня 2019 року з генеральним директором (головним лікарем) 
КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради ОСОБА_1., рекомендувати першому заступнику Тернопільської обласної ради Болєщуку В. М. призначити виконуючим обов`язки на цій посаді ОСОБА_1 
з 17 вересня 2024 року.

Згідно із рішенням комісії з питань охорони здоров`я, сім`ї, материнства, дитинства від 16 вересня 2024 року № 358 вирішено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), укладеного Тернопільською обласною радою 16 вересня 2019 року з генеральним директором (головним лікарем) 
КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради ОСОБА_1., рекомендувати першому заступнику Тернопільської обласної ради Болєщуку В. М. оголосити конкурс на заміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

17 вересня 2024 року ОСОБА_1 на електронну пошту КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня», а також рекомендованим листом отримав копію розпорядження першого заступника голови Тернопільської обласної ради 
В. Болєщука за № 179, відповідно до якого позивача з 16 вересня 2024 року звільнено з посади генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради та призначений виконуючим обов`язки на цій посаді.

Крім того, сам позивач видав наказ від 17 вересня 2024 року за № 208/01, в якому вказав, що він припиняє виконання обов`язків генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради у зв`язку із закінченням строку дії контракту, пункт 2 частина перша статті 36 КЗпП України.

У наказі від 17 вересня 2024 року за № 209/01 «Про прийняття на роботу», виданому виконуючим обов`язки ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_1 приступає 
з 17 вересня 2024 року до виконання виконувача обов`язків генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради до остаточного вирішення Тернопільською обласною радою кадрового питання у встановленому порядку.

Згідно з підпунктом 1.8 пункту 1 рішення Тернопільської обласної ради від 04 липня 2024 року № 1048 «Про доручення голові Тернопільської обласної ради щодо вирішення окремих питань управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області» Тернопільська обласна рада доручила голові Тернопільської обласної ради (у разі його відсутності - першому заступнику (заступнику) голови Тернопільської обласної ради, який здійснює повноваження голови Тернопільської обласної ради), зокрема, видавати розпорядження про звільнення із займаних посад керівників підприємств, установ, організацій спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області з їх ініціативи та/або на визначених законодавством підставах і у зв`язку з цим призначати виконувачами обов`язків керівника з подальшим затвердженням цих розпоряджень на пленарному засіданні сесії Тернопільської обласної ради.

Рішенням Тернопільської обласної ради від 30 грудня 2024 року № 1103 «Про затвердження виданих у міжсесійний (міжпленарний) період розпоряджень голови Тернопільської обласної ради» затверджено видані у міжсесійний (міжпленарний) період розпорядження голови Тернопільської обласної ради, зокрема, і оскаржуване розпорядження від 16 вересня 2024 року № 179.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 
43 Конституції України).

До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, 
а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником 
і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 760/1125/20-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, надаючи оцінку правовій природі контракту як регулятора трудових правовідносин, вказав, що правове становище осіб, які працюють за контрактом, істотно відрізняється від правового статусу працівників, які виконують свої трудові обов`язки відповідно до трудового договору. Трудовий контракт є особливою угодою про працю, водночас має певні відмінності від трудового договору. Найважливішою відмінністю контракту від традиційного трудового договору є співвідношення нормативного та договірного регулювання трудових відносин.

При укладенні контракту переважає договірне регулювання істотних та інших умов праці, а також умов, що стосуються соціально-побутової сфери. На стадії укладення контракту сторони обговорюють питання щодо обсягу роботи та вимог до якості й строків її виконання, строку дії контракту, прав, обов`язків та взаємної відповідальності сторін, умов оплати й організації праці, матеріального забезпечення, підстав припинення і розірвання контракту, соціально-побутових та інших умов, необхідних для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи чи організації.

Трудовий контракт є формою індивідуального договірного регулювання трудових відносин, а також інших, пов`язаних із виконанням сторонами прийнятих зобов`язань. Трудовий контракт не лише встановлює трудові відносини, а й визначає їх зміст, забезпечуючи при цьому специфічні інтереси роботодавця і працівника. Контракт спрямовується на забезпечення реалізації особистих, індивідуальних інтересів, які, отримуючи певну фіксацію і визнання, перетворюються у суб`єктивні права. У контракті встановлюються спеціальні заходи забезпечення виконання прийнятих на себе сторонами зобов`язань, що не є притаманними іншим видам трудового договору.

Відповідно до статті 23 КЗпП трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

У пунктах 2, 18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній формі власності», передбачено, що відповідно до статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту. За два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.

Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 6-254цс17 зазначено, що «при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події».

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 297/1656/17 (провадження № 61-4797св19) зазначено, що чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19) вказано, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Такий висновок є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду 
від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 760/408/19, від 19 травня 2021 року у справі № 591/5815/18, від 25 жовтня 
2021 року у справі № 607/3393/18, від 02 вересня 2024 року у справі № 752/23317/21).

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20 (провадження № 61-10512св21) зазначено, що закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Оскільки власник не висловив бажання продовжити трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то його звільнення проведено з додержанням вимог чинного законодавства у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.

Отже, припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії 
не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також 
не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому контракт припиняється за закінченням строку його дії. Винятком з цього правила 
є фактичне продовження трудових відносини, коли жодна з сторін за закінченням строку дії трудового договору не поставила вимогу про їх припинення. У такому випадку дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України), а у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк - на строк, передбачений законодавчими актами.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Ухвалюючи судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували, що закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що оскільки сторони на умовах контракту не продовжили строк його дії після 16 вересня 2024 року, відповідач після закінчення строку дії контракту не погоджував продовження виконання трудових обов`язків позивачем, то трудові відносини між сторонами були припинені за закінченням строку дії контракту, що є підставою для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. За відсутності підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на посаді не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені позивачем, як похідні.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не бере до уваги доводи заявника про те, що ОСОБА_1 не запропоновано інші вакансії, що відповідають кваліфікації, оскільки оскаржуваним розпорядженням позивача призначено на посаду виконуючим обов`язки генерального директора (головного лікаря) КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня».

Не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи доводи заявника про те, що перший заступник голови Тернопільської обласної ради не наділений повноваженнями припиняти трудові відносини з позивачем, оскільки на час винесення оскаржуваного розпорядження діяло рішення Тернопільської обласної ради від 04 липня 2024 року № 1048 «Про доручення голові Тернопільської обласної ради щодо вирішення окремих питань управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області», відповідно до підпункту 1.8 пункту 1 якого, Тернопільська обласна рада доручила голові Тернопільської обласної ради (у разі його відсутності - першому заступнику (заступнику) голови Тернопільської обласної ради, який здійснює повноваження голови Тернопільської обласної ради), зокрема, видавати розпорядження про звільнення із займаних посад керівників підприємств, установ, організацій спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області з їх ініціативи та/або на визначених законодавством підставах і у зв`язку з цим призначати виконувачами обов`язків керівника з подальшим затвердженням цих розпоряджень на пленарному засіданні сесії Тернопільської обласної ради.

Крім того, рішенням Тернопільської обласної ради від 30 грудня 2024 року № 1103 «Про затвердження виданих у міжсесійний (міжпленарний) період розпоряджень голови Тернопільської обласної ради» затверджено видані у міжсесійний (міжпленарний) період розпорядження голови Тернопільської обласної ради, зокрема, і оскаржуване розпорядження від 16 вересня 2024 року № 179.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. 

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду у цій справі на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України відсутні.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку судів попередніх інстанцій.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвіяс Андрій Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович