П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/38502/25	

перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.,
повний текст судового рішення
складено 27.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої-судді - Казанчук Г.П.
суддів - Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/38502/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВИКЛАД ОБСТАВИН :

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправною відмову Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та зобов`язати Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не вносити персональні дані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до електронно-цифрових реєстрів (ЄДДР, УНЗР тка інші) на підставі Релігійних переконань та Рішенню ВС,
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона є матір`ю та законним представником неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з необхідністю отримання паспорта громадянина України зразка 1994 року, позивачка разом із донькою зверталася до Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Позивачка зазначає, що відповідачем було протиправно відмовлено у видачі паспорта у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року у зв`язку із відсутністю відповідного рішення суду, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, отже, персональні дані позивача раніше вже були внесені до Реєстру.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки без електронного носія саме через релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежують її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 року відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , дата видачі 04.12.2020, орган видачі 5140 та персональні дані внесені до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) і присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): НОМЕР_3. 
В подальшому, на підставі заяви від 27.06.2024 року,паспорт серії НОМЕР_1 внесено до ІП "Недійсні документи" ЄІАС УМП та знищено 29.06.2024 року.
Однак, у зв`язку із документування ОСОБА_2 паспортом серії НОМЕР_1 , щодо неї внесено дані до Єдиного державного демографічного реєстру та присвоєно унікальний номер запису у реєстрі № НОМЕР_3.
16.10.2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою від 19.03.2024, в якій просили оформити і видати паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року на ім`я ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17.10.2025 року Біляївським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надано відповідь за №З-16/6/5127-25, якою позивачці відмовлено у видачі паспорт зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки. У листі зазначено про відсутність законних підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України, від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, оскільки у ОСОБА_2 наявний унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР): НОМЕР_3 у зв`язку із отриманням паспорту для виїзду за кордон.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 1статті 1 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»(далі - Закон № 5492-VI) суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються зокрема на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України ;б) паспорт для виїзду за кордон.
Частинами 1, 2, 4, 5 ст.14 Закону №5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України ( ч. 1 ст. 21 Закону №5492-VI ).
Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.
Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.
Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ було затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі-Положення №2503-ХІІ).
Відповідно до п.п.3, 5, 6, 8 Положення про паспорт №2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.
За змістом п.2 цієї Постанови із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру запроваджено: з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII; з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.
Пунктом 131 Постанови 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.
Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні данні особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI (далі - Закон №2297-VI), мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.
Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону №2297-VI).
Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 Закону №2297-VI).
Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.
Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.
На переконання колегії суддів варто зауважити, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.
Європейський суд з прав людини в своєму Рішенні від 01.07.2014 року по справі S.A.S. проти Франції (Заява № 43835/11) зазначив: … 125. Хоча релігійна свобода є передусім справою совісті кожної окремої людини, вона також означає право людини на свободу сповідувати свою релігію одноособово і приватно або спільно з іншими, прилюдно та у колі своїх одновірців. У статті 9 Конвенції перелічені різні форми, в яких людина може реалізовувати право на сповідування своєї релігії або переконань - це можуть бути богослужіння, вчення, а також виконання та дотримання релігійних обрядів (див., mutatis mutandis, рішення у справі Cha'are Shalom Ve Tsedek проти Франції [ВП], № 27417/95, §73, ECHR 2000-VII, і згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, § 105). Однак гарантії статті 9 не поширюються на кожну дію, на вчинення якої особу спонукає чи надихає релігія або переконання, і ця стаття не завжди гарантує особі право поводити себе у публічній сфері так, як приписує її релігія або переконання (див., наприклад, рішення у справі Arrowsmith проти Сполученого Королівства, № 7050/75, доповідь Комісії від 12.10.1978 року, DR 19; рішення у справі Kalac проти Туреччини від 01.07.1997 року, §27, Reports of Judgments and Decisions 1997-IV; та згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, §§105 і 121). […] 161. Суд нагадує, що загальна політика або заходи, які призводять до непропорційно серйозних негативних наслідків для певної групи людей, можуть вважатися дискримінаційними, навіть якщо вони не спрямовані конкретно проти цієї групи і не мають дискримінаційної мети (див., серед інших джерел, рішення у справі D.H. та інші проти Чеської Республіки [ВП], № 57325/00, §§ 175 і 184-185, ECHR 2007-IV). Але дискримінаційного характеру така політика чи заходи набувають лише у випадку, якщо вони не мають під собою об`єктивних і достатніх підстав, тобто, якщо вони не служать досягненню легітимної мети або якщо не забезпечено належного пропорційного співвідношення між використовуваними засобами та поставленою метою (див. там само, § 196). ….
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст.32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що попереднє отримання паспорту для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивача та не є втручанням у його приватне сімейне життя, оскільки зазначені обставини не були підставою для відмови у видачі паспорту.
Більш того, на позивачем надана відповідь про те, що ОСОБА_3 особисто не надавала своєї згоди на присвоєння їй унікального номеру в Реєстрі, оскільки таку згоду було надано її матір`ю.
На виконання вимог ухвали суду щодо витребування копії заяви ОСОБА_2 щодо внесення її персональних даних до Реєстру та надання згоди на їх обробку з формуванням цифорового ідентифікатора, надані відповідачем письмові пояснення про неможливість надати заяву-анкету ОСОБА_2 через її знищення за закінченням терміну зберігання. Крім того, зазначено, що під час подання заяви-анкти №4530466 від 10.02.2017 ОСОБА_2 не досягла 16-річного віку, у зв`язку з чим не могла самостійно подати заяву на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 особисто, не надавала згоду на отримання відцифрованих відбитків пальків рук та внесення їх до безконтактного електронного носія. А тому, з урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 має право через свої релігійні переконання отримати паспорт громадянина України без електронного носія.
З урахуванням зазначеного, не оформлення ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки без електронного носія саме через релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежують її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17.
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у цій частині позовних вимог.
При цьому, належним способом усунення порушеного права є зобов`язання видати аспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ ОСОБА_2 .
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не вносити персональні дані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 до електронно-цифрових реєстрів (ЄДДР, УНЗР інші) на підставі Релігійних переконань та Рішенню ВС, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 15 та частини другої статті 22 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" Кабінет Міністрів України прийнята постанова від 7 травня 2014 р. № 152 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон" (надалі Постанова №152.
Згідно пунктів 66-67 Постанови №152 "Персоналізація паспорта та організація видачі" (у редакції чинні на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта для виїзду за кордон зазначені в заяві-анкеті відомості (персональні дані) передаються до Головного обчислювального центру Реєстру захищеними каналами зв`язку з обов`язковим дотриманням вимог до обробки персональних даних, визначених законом.
Головний обчислювальний центр Реєстру проводить автоматизовану перевірку, накопичення та збереження даних, отриманих від відомчих інформаційних систем, установлює їх унікальність, формує набори даних для виготовлення паспорта та передає їх до Центру.
У пункті 89 Постанови №152 наведені підстави коли паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі, зокрема: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.
Відповідно до пункті 92 - 95 Постанови №152 недійсні паспорти для виїзду за кордон анулюються працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, закордонної дипломатичної установи шляхом пробиття не менш як двох отворів у машинозчитуваній зоні, після чого дані вносяться до відомчих інформаційних систем.
За письмовою заявою заявника анульований паспорт для виїзду за кордон повертається йому працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, закордонної дипломатичної установи, якщо в ньому проставлені одна чи декілька віз або якщо такий паспорт є підставою для отримання/продовження дозвільних документів на проживання в іноземній державі.
Недійсні паспорти для виїзду за кордон знищує територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, а за кордоном - закордонна дипломатична установа, які прийняли рішення про визнання їх недійсними, крім випадків, зазначених у пунктах 84, 85 і 88 цього Порядку.
Знищення недійсних паспортів для виїзду за кордон здійснюється не рідше одного разу на місяць комісією у складі не менше трьох посадових осіб територіального органу та територіального підрозділу ДМС, а за кордоном - закордонної дипломатичної установи, за результатами роботи якої складається акт про знищення у двох примірниках.
Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, структурний підрозділ ДМС, а за кордоном - закордонна дипломатична установа засобами Реєстру з використанням відомчих інформаційних систем вносить до бази даних Реєстру інформацію про факт подання особою заяви про втрату/викрадення паспорта, визнання недійсним, вилучення, анулювання, повернення особі анульованого паспорта для виїзду за кордон та знищення недійсного паспорта для виїзду за кордон.
У матеріалах справи наявний Запит на публічну інформацію від 09.07.2025 року про надання інформації, що міститься в Єиному державної демографічному реєстрі, про факт подання заяви про визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон 19.06.2024 року та акта про знищення недійсного паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.20).
На вказаний запит відповідачем надана відповідь про те, що 25.06.2024 року зареєстрована заява про знищення паспорта громадянина України виданого 04.12.2020 року НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 та відповідно цей паспорт внесенодо ІП "Недійсні документи" ЄІАС УМП та 29.06.2024 року згідно Акту №6 знищено (а.с.21).
При цьому, колегія суддів зауважує, що знищення паспорту за закінчення його терміну чи та з інших підстав, не призводить до автоматичного виключення персональних даних із Реєстру.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
У статті 4 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Реєстр та майнові права інтелектуальної власності на створені на замовлення уповноважених суб`єктів для функціонування Реєстру об`єкти інтелектуальної власності належать державі. Відчуження, передача чи інше використання, ніж визначено цим Законом, Реєстру, його структурних складових та майнових прав інтелектуальної власності забороняються.
Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.
Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначено, що до Реєстру вноситься така інформація про особу:
1) ім`я особи;
2) дата народження/смерті;
3) місце народження;
4) стать;
5) дата внесення інформації про особу до Реєстру;
5-1) відомості про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, зняття особи з реєстрації місця проживання або про зміну місця проживання (перебування) особи;
5-2) відомості про оформлені документи на постійне проживання за кордоном чи повернення на проживання в Україну;
6) відомості про батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та інших представників;
7) відомості про громадянство або його відсутність та підстави набуття громадянства України;
8) реквізити документів, виданих особі засобами Реєстру, а також документів, на підставі яких видані такі документи (тип, назва документа, серія, номер, дата видачі та уповноважений суб`єкт, що видав документ, строк дії документа);
9) реквізити документів, що підтверджують смерть особи або визнання особи померлою чи безвісно відсутньою;
10) відцифрований зразок підпису особи;
11) відцифрований образ обличчя особи;
12) відцифровані відбитки пальців рук особи (у разі оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, картки мігранта);
13) за згодою особи - відцифровані відбитки пальців рук особи (у разі оформлення паспорта громадянина України);
14) додаткова змінна інформація про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).
Матеріали справи не містять заяви позивача чи її законного представника про вилучення із Єдиного державногодемографічного реєстру персональних даних, та не вказано які саме дані слід виключити та з яких електронно-цифрових реєстрів. Натомість, судовим рішенням відновлені можуть лише порушені права.
Вказане свідчить, що на дату звернення до суду відсутній правовий спір між сторонами щодо наявності протиправної бездіяльності щодо внесення/невнесення пенсоральних даних позивачеа до електронно-цифрових реєстрів, тобто відсутнє порушене право, яке підлягає судовому захисту.
Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.
Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму ''Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя'' від 1 листопада 1996 року №9.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість становлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Відсутність спору на день звернення позивача до суду, у свою чергу, взагалі виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів констатує про відсутність порушеного права позивача щодо не зобов`язання відповідача не вносити персональні дані до електронно-цифрових реєстрів, оскільки вказаному способу відновлення порушеного права має передувати протиправність дій чи бездіяльність. 
Позовна заява також не містить жодного обгрунтування щодо вказаної позовної вимоги, водночас ця вимога не є похідною від першої позовної вимоги, а тому у задоволенні її слід відмовити черех передчасність. Позивачем не наведено жодної обставини, яка б свідчить про протиправність видачі паспорту для виїзду за кордон станом на день його отримання, не вказано про незаконність отримання відповідачем анкети під час оформлення паспорту для виїзду за кордон. Крім того, колегія суддів зауважує, що позовна заява не містить конкретизації які персональні дані і до яких саме електронно-цифрових реєстрів відповідач не повинен вносини інформацію про персональні дані. Вказане свідчить про передчасність цієї позовної вимоги, у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити.
Відповідно до статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до викладеного, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач при зверненні до суду вказав про сплату судового збору у розмірі 1212,00 грн (а.с.11). На підтвердження витрат на сплату правничної допомоги позивачем надано копію платіжної інструкції на суму 1200 грн. Вказаний платіж проведений від імені ОСОБА_5 , статус операції - очікує обробки (а.с.23).
Враховуючи висновок колегії суддів про часткове задоволення позову, на користь позивача слід присудити сплачений судовий збір, відповідно до частки задоволених вимог, у розмірі 808,00 гривень (1212/3 х 2).
За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підставі частин 4-7 цієї статті КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За правилами частини 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у постановах від 24.11.2021 року у справі №420/1109/20, від 29.11.2021 року у справі №420/13285/20, від 03.12.2021 року у справі №1.380.2019.000502 вказав, що, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріали справи взагалі не містять інформації ким та коли була надана правова допомога? Відсутність зміст та перелік виконаних робіт тощо. А відтак, у стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 1200 грн слід відмовити.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 311, 308, 315, 317, 321, 322, України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року.
Ухвалити у справі № 420/38502/25 нове рішення, яким адміністративний позов    ОСОБА_1 до Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь  ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 808 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Біляївський відділ ГУ ДМС України в Одеській області, місцезнаходження: 67654, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Маяки, вул. Богачова, 99.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Суддя Ю.М. Градовський

Суддя О.В. Єщенко