Справа № 560/15370/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

19 червня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Адміністрація Державної Спеціальної служби транспорту про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 грн на підставі абзацу другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 000 000 грн на підставі абзацу другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Ухвалою суду від 09.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 08.06.2026 клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залучення третьої особи задоволено частково; ухвалено залучити до участі у справі №560/15370/25 ІНФОРМАЦІЯ_1 (02094, місто Київ, вул. Якова Гніздовського, будинок 5, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
У задоволенні решти вимог клопотання відмовлено.
Згідно із заявами по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з таких підстав. 
Зазначає, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , був призваний на військову службу 08.12.2021, у 2023 році прийнятий на військову службу за контрактом у Державній спеціальній службі транспорту на посаді особи рядового складу та на той час був особою віком до 25 років.
На думку позивача, він підпадає під дію абзацу другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», оскільки до набрання чинності цією постановою був прийнятий на військову службу за контрактом під час воєнного стану, проходить військову службу та, як стверджує позивач, брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців.
Також позивач посилається на те, що 18.05.2024 під час виконання бойових завдань у АДРЕСА_1 одержав вибухову травму.
Позивач вважає, що відповідач неправильно застосував пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», безпідставно пов`язав право на виплату лише з особами, які приймалися на військову службу в межах експериментального проєкту у вузькому значенні, та помилково виходив із відсутності у позивача підстав для виплати.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач проти позову заперечує з огляду на таке.
Зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» регулює реалізацію експериментального проєкту щодо проходження військової служби громадянами України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом; позивач був призваний на військову службу до введення воєнного стану; виплата пов`язується з участю у бойових діях або виконанням бойових завдань, тоді як позивач виконував спеціальні, а не бойові завдання; підстав для виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 грн немає.
Третя особа пояснення щодо позову або відзиву до суду не надала. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач 08.12.2021 був призваний на військову службу.
Позивач 17.03.2023 прийнятий на військову службу за контрактом у Державній спеціальній службі транспорту, проходить таку службу та на момент прийняття на контрактну службу був особою віком до 25 років.
Позивач 30.07.2025 звернувся до відповідача з рапортом про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 грн на підставі абзацу другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». 
Листом № 5/323 від 08.08.2025 Військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди.
Із тексту листа № 5/323 від 08.08.2025 вбачається, що відповідач, серед іншого, виходив із того, що: постанова Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» регулює експериментальний проєкт щодо прийняття громадян України віком від 18 до 25 років на військову службу за контрактом; виплата в межах цього проєкту пов`язується з участю у бойових діях або виконанням бойових завдань; виконувані позивачем завдання мали спеціальний, а не бойовий характер; підстав для виплати 1 000 000 грн немає.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 642 від 29.09.2025 ОСОБА_1 у періоди: з 10.05.2023 по 13.09.2023; з 28.02.2024 по 27.08.2024; з 01.03.2025 по 18.05.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи, зокрема, у: м. Костянтинівка Донецької області; м. Гуляйполе Запорізької області; АДРЕСА_2 .
У цій довідці як підстави її видачі зазначені бойові розпорядження та журнали бойових дій. 
Разом із тим у змісті цієї довідки зазначено саме участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, а не прямо безпосередню участь позивача у бойових діях протягом кожного із названих у ній періодів.
Із довідки про обставини травми № 1486нт від 27.05.2024 вбачається, що 18.05.2024 солдат ОСОБА_1 одержав вибухову травму, цефалгічний синдром, садно правого колінного суглоба за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме під час виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 внаслідок артилерійського обстрілу.
Отже, матеріали справи підтверджують: факт проходження позивачем військової служби; факт прийняття позивача на військову службу за контрактом під час воєнного стану у віці до 25 років; факт звернення позивача до відповідача з рапортом про виплату винагороди; факт прийняття відповідачем відмови, оформленої листом № 5/323 від 08.08.2025; участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у значні проміжки часу; один конкретний підтверджений епізод безпосередньої участі у бойових діях 18.05.2024.
Водночас, матеріали справи не містять доказів, які б прямо підтверджували, що станом на дату набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» позивач мав сукупно не менше шести місяців саме безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Так, Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-XII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За частиною третьою статті 1 цього Закону, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно із частиною дев`ятою статті 1 цього Закону, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Частиною першою статті 4 цього Закону встановлено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Закон України “Про оборону України” від 06.12.1991 № 1932-XII (далі – Закон № 1932-XII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1932-XII, бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова № 153 у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), зокрема, затверджені: Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану; форма контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу; форма контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу, пов`язаних з експлуатацією безпілотних систем.
За абзацом другим пункту 4 Постанови № 153, установлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень. 
Абзацом четвертим пункту 4 Постанови № 153 передбачено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі. 
Для оцінки належності відповідних територій до районів ведення воєнних (бойових) дій суд застосовує: наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» - у редакціях, чинних у спірні періоди; наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією” — у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин.
Суд зазначає, що правомірність оскаржуваного індивідуального акта суб`єкта владних повноважень підлягає перевірці станом на момент його прийняття, виходячи із законодавства, чинного на цей момент, та з огляду на ті мотиви, якими керувався суб`єкт владних повноважень при його прийнятті.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, а також у постанові від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21, відповідно до яких правомірність рішення суб`єкта владних повноважень оцінюється за законом, чинним на момент його прийняття, а розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, має бути завершений за законом, чинним на релевантний момент. 
Суд ураховує ці постанови як джерело загальних підходів Верховного Суду щодо дії закону у часі та ретроспективної перевірки індивідуального акта.
Отже, у цій справі суд перевіряє правомірність відмови відповідача, оформленої листом № 5/323 від 08.08.2025, виходячи: із законодавства, чинного саме на 08.08.2025; із мотивів, які наведені відповідачем у самому листі № 5/323 від 08.08.2025.
Щодо першого й другого мотивів відповідача: коло осіб, на яких поширюється постанова № 153, та посилання на призов до введення воєнного стану, то суд зазначає про таке. 
Так, суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що станом на 08.08.2025 постанова № 153 уже діяла у редакції після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153», яка набрала чинності 07.08.2025.
Отже, на дату прийняття відмови саме по собі посилання на те, що позивач до укладення контракту проходив строкову службу або був призваний до введення воєнного стану, не виключало застосування пункту 4 постанови № 153. 
Навпаки, редакція, чинна на 08.08.2025, прямо передбачала можливість виплати винагороди також військовослужбовцям, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
Тому мотивування відповідача в тій частині, в якій воно зводиться лише до вузького розуміння кола учасників експериментального проєкту або лише до факту проходження позивачем строкової служби до укладення контракту, не можна визнати повністю узгодженим із редакцією постанови № 153, чинною станом на 08.08.2025.
Разом із тим, сама по собі помилковість або неповнота окремої частини мотивів відповідача ще не є достатньою підставою для визнання відмови протиправною, якщо інший мотив, прямо наведений у тому ж акті, є самостійним, юридично значущим і достатнім для такого рішення.
Із приводу ключового мотиву відповідача: виконання спеціальних, а не бойових завдань, та відсутність підтвердження безпосередньої участі у бойових діях у необхідному обсязі, то суд вказує на таке. 
Суд вважає, що саме цей мотив є ключовим для вирішення спору.
Так, абзац другий пункту 4 постанови № 153 прямо вимагає наявності сукупності умов, однією з яких є те, що особа брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою.
При цьому, матеріали справи не дають суду достатніх підстав вважати цю умову доведеною.
Так, довідка Військової частини НОМЕР_1 № 642 від 29.09.2025 підтверджує, що позивач протягом значних періодів перебував у відповідних районах та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. 
Однак зміст цієї довідки не містить висновку про те, що позивач протягом усіх зазначених у ній періодів безпосередньо брав участь саме у бойових діях.
Натомість довідка про обставини травми № 1486нт від 27.05.2024 прямо підтверджує безпосередню участь позивача у бойових діях лише 18.05.2024, коли він одержав вибухову травму під час виконання бойових завдань у н.п. Гуляйполе Запорізької області.
Отже, один доказ підтверджує участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, а інший - один конкретний епізод безпосередньої участі у бойових діях. 
Проте жодний із наявних у справі доказів не підтверджує належними та допустимими засобами доказування, що станом на дату набрання чинності постановою № 153 позивач мав сукупно не менше шести місяців саме безпосередньої участі у бойових діях.
Одночасно суд звертає увагу, що період, зазначений у довідці № 642 як з 01.03.2025 по 18.05.2025, сам по собі не може бути врахований для цілей абзацу другого пункту 4 постанови № 153, оскільки ця норма вимагає наявності шестимісячної сукупної безпосередньої участі станом на дату набрання чинності постановою, а не після неї.
Крім того, сам по собі той факт, що позивач перебував у районах проведення відповідних заходів або виконував завдання у складі підрозділів, ще не означає автоматичної наявності у нього безпосередньої участі у бойових діях у розумінні абзацу другого пункту 4 постанови № 153.
Так, у постанові від 20.04.2021 у справі № 817/1269/17 Верховний Суд виходив із того, що недоведеність позивачем обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, якщо такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами, може мати наслідком відмову в позові.
Водночас, у постанові від 01.02.2022 у справі № 640/18584/20 Верховний Суд наголосив, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на відповідача покладається обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. 
Отже, суд бере до уваги, що за частиною другою статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності оскаржуваної відмови покладається на відповідача. 
Разом із тим, цей процесуальний обов`язок не усуває потреби в установленні судом усіх юридично значущих фактів на підставі належних і допустимих доказів та не звільняє позивача від необхідності доведення тих матеріально-правових обставин, з якими абзац другий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 пов`язує виникнення самого права на спірну виплату. 
Такий висновок не нівелює спеціального правила частини другої статті 77 КАС України, за яким саме відповідач зобов`язаний довести правомірність оскаржуваної відмови.
У той же час, суд не вправі виводити наявність шестимісячної безпосередньої участі у бойових діях із припущення, що участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, автоматично тотожна безпосередній участі у бойових діях.
Так само суд не може підмінити законодавчий критерій “безпосередня участь у бойових діях” більш широкою категорією “участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України”.
З огляду на це, матеріали справи не спростовують належними і допустимими доказами той мотив відмови, за яким відповідач виходив із того, що виконувані позивачем завдання мали спеціальний, а не бойовий характер, а необхідна для виплати за абзацом другим пункту 4 постанови № 153 безпосередня участь у бойових діях у потрібному часовому обсязі не підтверджена.
Щодо можливого застосування абзацу четвертого пункту 4 постанови № 153, то суд виходить із такого. 
Суд окремо зазначає, що за змістом абзацу четвертого пункту 4 постанови № 153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку з наявністю у них поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі.
Разом із тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що станом на дату набрання чинності постановою № 153 позивач мав менше шести місяців безпосередньої участі у бойових діях саме у зв`язку з травмою, одержаною 18.05.2024.
Довідка № 1486нт від 27.05.2024 підтверджує факт одержання травми під час виконання бойових завдань, але сама по собі не доводить: тривалості подальшого обмеження позивача у виконанні бойових завдань; неможливості продовження безпосередньої участі у бойових діях саме з цієї причини; причинного зв`язку між недосягненням шестимісячного строку і наслідками цієї травми.
Отже, підстав для застосування в цій справі абзацу четвертого пункту 4 постанови № 153 суд не встановив.
Із приводу доводу відповідача про райони ведення воєнних (бойових) дій, то суд зазначає про таке. 
Суд не погоджується з доводами відповідача в тій частині, в якій вони можуть тлумачитися як заперечення належності, зокрема, м. Гуляйполе Запорізької області до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.
На дату 18.05.2024 належність відповідних територій до районів ведення воєнних (бойових) дій визначалася Переліком, затвердженим наказом Мінреінтеграції № 309 у чинній на той час редакції. 
На дату 08.08.2025 це питання регулювалося наказом Мінрозвитку № 376 у редакції, чинній на цю дату.
Тому суд виходить із того, що сам по собі аргумент відповідача про відсутність району ведення бойових дій не є переконливим.
Разом із тим, цей висновок не змінює результат розгляду спору, оскільки для задоволення позову недостатньо лише встановити належність території до району ведення бойових дій; необхідно також довести безпосередню участь у бойових діях у тому обсязі, який передбачений абзацом другим пункту 4 постанови № 153, а цього матеріали справи не підтверджують.
Щодо доводу відповідача про дискреційні повноваження, то суд вказує на таке. 
Суд зазначає, що в разі встановлення всіх умов, передбачених абзацом другим пункту 4 постанови № 153 виплата одноразової грошової винагороди не виглядає дискреційним повноваженням, оскільки норма сформульована імперативно - “виплачується”.
Такий підхід узгоджується із загальним висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.06.2019 у справі № 522/6069/14-а, за яким пряме зобов`язання суб`єкта владних повноважень можливе тоді, коли для нього існує лише один правомірний варіант поведінки. 
Суд ураховує цю постанову саме як джерело загального підходу щодо меж дискреції, а не як практику в тотожних правовідносинах.
Однак у цій справі цей висновок не змінює результату спору, оскільки матеріалами справи не доведено наявності всіх юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення права на спірну виплату.
Надаючи оцінку доводів позивача в цілому, суд виходить із такого. 
Посилання позивача на те, що він був прийнятий на контрактну службу під час воєнного стану у віці до 25 років, є обґрунтованим, але саме по собі не є достатнім для виникнення права на виплату.
Посилання позивача на те, що він проходить військову службу, також саме по собі не є достатнім, оскільки абзац другий пункту 4 постанови № 153 вимагає сукупності кількох умов.
Посилання позивача на довідку про обставини травми № 1486нт від 27.05.2024 підтверджує один епізод безпосередньої участі у бойових діях, але не доводить сукупну тривалість такої участі, необхідну для виплати 1 000 000 грн за абзацом другим пункту 4 постанови № 153.
Посилання позивача на довідку № 642 від 29.09.2025 також не спростовує самостійного мотиву відмови, оскільки ця довідка підтверджує участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, але не посвідчує у своїй диспозиції безпосередню участь саме у бойових діях протягом сукупно шести місяців станом на дату набрання чинності постановою № 153.
Посилання позивача на те, що первинні документи перебувають у відповідача, саме по собі не замінює цих документів як доказів установлених законом матеріальних підстав для виплати.
Отже, доводи позивача не спростовують того, що станом на 08.08.2025 один із мотивів відмови відповідача - відсутність підтвердженої безпосередньої участі у бойових діях у необхідному обсязі - мав під собою належне фактичне підґрунтя.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що окремі міркування відповідача щодо вузького кола осіб, на яких поширюється постанова Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153, не повною мірою узгоджувалися з редакцією цієї постанови, чинною після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942.
Водночас, у самому листі № 5/323 від 08.08.2025 містився окремий, самостійний і юридично значущий мотив: відсутність підтвердження того, що позивач виконував саме бойові, а не спеціальні завдання, і відсутність підтвердження необхідної для виплати безпосередньої участі у бойових діях у визначеному постановою № 153 часовому обсязі.
Саме цей мотив матеріали справи належним чином не спростовують.
За таких обставин, підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової винагороди, а також для зобов`язання відповідача виплатити позивачу 1 000 000 грн, суд не встановив.
Отже, суд доходить висновку, що: правомірність листа № 5/323 від 08.08.2025 підлягає оцінці за законом, чинним станом на 08.08.2025, і з огляду лише на ті мотиви, якими керувався відповідач при прийнятті цього рішення; окремі міркування відповідача щодо кола суб`єктів, на яких поширюється постанова № 153, не повною мірою узгоджуються з редакцією цієї постанови, чинною після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942; водночас, у самому листі-відмові містився окремий і самостійний мотив про те, що виконувані позивачем завдання мали спеціальний, а не бойовий характер, а необхідна для виплати безпосередня участь у бойових діях не підтверджена; матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б дозволяли суду встановити, що позивач станом на дату набрання чинності постановою № 153 брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців; матеріали справи також не містять належних і допустимих доказів для застосування абзацу четвертого пункту 4 постанови № 153; за таких обставин, один із прямо наведених у листі № 5/323 від 08.08.2025 мотивів відмови є обґрунтованим і достатнім для висновку про правомірність відмови в цілому; підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової винагороди, а також для зобов`язання відповідача виплатити позивачу 1 000 000 грн, суд не встановив.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в цій справі слід відмовити повністю. 
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) 	
Третя особа:	Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту (02094, місто Київ, вул. Якова Гніздовського, будинок 5 , код ЄДРПОУ - 33145904) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений