Номер провадження: 22-ц/813/5829/26 
Справа № 521/11881/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Драгомерецького М. М.,
суддів Громіка Р. Д., Сегеди С. М.,
при секретарі Узун Н. Д.,

за участю представника ОСОБА_1 – адвоката Ватренко Н. Б.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Цуркан Ю. В., 

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла, -
в с т а н о в и в:

26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла, в якому просила суд:
усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 права користування житловим приміщенням та виселити з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 вересня 2011 року квартира АДРЕСА_1 належала позивачу ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_4 на праві приватної власності у рівних частках по 1/2.
Відповідно до договору дарування від 15.03.2024 ОСОБА_4 безоплатно передала (подарувала) у власність, а ОСОБА_1 прийняла в дарунок 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 29 кв.м загальною площею 52.8 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача - ОСОБА_4 померла, про що видане свідоцтво про смерть та зроблено відповідний актовий запис №3637.
При житті матері позивача ОСОБА_4 познайомилась з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та мешкала з відповідачем у цій квартирі АДРЕСА_1 .
Після смерті матері позивача, відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовляється виїхати з квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу.
Жодного дозволу на проживання відповідачу в квартирі позивач не давав, договорів оренди, найму тощо не укладав.
Як стверджує позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки з сусідами, псує майно, продає побутові речі з квартири, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує позивача перед сусідами.
У зв`язку з цим позивач зверталась до поліції, та звернулась до суду із даним позовом.
28 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованим та не доказаними (а.с. 106-111 т. 1).
У судове засідання з`явилась представник позивач ОСОБА_1 – адвокат Ватренко Н. Б., яка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.
У судове засідання з`явилися відповідач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Цуркан Ю. В., позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.
09 лютого 2026 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – відмовлено. (а.с. 21 т. 2) 
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року виправлена описка в резолютивній частині рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла, виклавши його в наступній редакції:
«Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – задовольнити. 
Зобов`язано ОСОБА_2 , не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселити з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211 гривень 20 копійок». ( а.с. 22 т. 2)
18 лютого 2026 року було складено повний текст рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_2 , не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселив з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення;
стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211 гривень 20 копійок. (а.с. 23-25)
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, відзиві позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ватренко Наталія Борисівна, на апеляційну скаргу та відповіді відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Цуркан Юрій Васильович за довіреністю, на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1-2 статті 319 ЦК України).
Згідно статті 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 391 ЦК України.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині 1 статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СТА №506064 від 09.12.2011. З зазначеного витягу також встановлено, що власником іншої 1/2 частки квартири є ОСОБА_4 (а.с. 8) 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого департаментом міського господарства Одеської міської ради за № НОМЕР_1 від 06.09.2011 власниками квартири АДРЕСА_1 по 1/2 частки кожному є ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 (а.с. 9).
Відповідно до договору дарування від 15.03.2024, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та зареєстровано в реєстрі за №5232 ОСОБА_4 безоплатно передала (подарувала) у власність, а ОСОБА_1 прийняла в дарунок 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 29 кв.м загальною площею 52.8 кв.м. (а.с. 10-11)
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав від 15.03.2024 у відомостях про реєстрацію квартири АДРЕСА_1 , зазначено нову назву вулиці де знаходиться вказана квартира (вулиця Бувалкіна Владислава). (а.с. 13)
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку №К4-117330-ф/о виданої 27.05.2024 ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб не значиться. (а.с. 15)
Мати позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_2 мешкала у квартирі АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_4 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видане свідоцтво про смерть та зроблено відповідний актовий запис №3637 (а.с. 21).
Після смерті матері позивача, відповідач ОСОБА_2 відмовляється виїхати з квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності.
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що він знайомий з відповідачем ОСОБА_2 , йому також відомо що ОСОБА_2 мешкав разом з ОСОБА_4 , оскільки допомагав їм робити ремонт в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: проводив заміну електрики в квартирі та скління балкону. На скільки свідку відомо ОСОБА_2 спиртними напоями не зловживає. 
Позивач ОСОБА_1 10 травня 2024 року та 21 травня 2024 року зверталася до ВП№3 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області із заявами про неправомірні дії відповідача ОСОБА_2 , про що в матеріалах справи є належні докази, а саме відповіді ВП№3 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області (а.с. 25-30). 
За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
Згідно частин 1 та 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, №38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).
Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У відповідності до статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.
Оскільки проживання відповідача ОСОБА_2 порушує права власника – позивача ОСОБА_1 , суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла підлягають задоволенню. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).
При таких обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла - підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду із позовною заявою позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача.
Посилання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що він тривалий час постійно проживав із спадкодавцем однією, тому не може бути позбавлений цього житла у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13.04.2011) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що вона набула право власності на квартиру правомірно. Сімейні відносини між спадкодавцем та відповідачем відсутні, відсутні як дружні, так і побутові спільні стосунки між позивачем та відповідачем; у відповідача як він зазначав наявне інше житло на праві власності (а.с. 94), що дає підстави для припинення сервітуту відповідача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Й, навпаки, відповідач ОСОБА_2 не надав суду будь-яких безспірних доказів на спростовування підстав позову.
Так, у пунктах 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 у справі №502/922/18 (провадження №61-1913св20) дійшов наступного правового висновку: «Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов)».
«Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут – це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Згідно частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З наведеного можна дійти висновку, що особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку (у цій справі – чоловіка та батька власників житла) набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом.
Отже, у цій справі підставою виникнення особистого сервітуту на спірну квартиру для ОСОБА_8 стала сукупність обставин: укладення шлюбу з ОСОБА_9 , згода власників на вселення відповідача.
Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України.
Подібні висновки неодноразово робив і Верховний Суд, зокрема, у постановах: від 08.05.2019 у справі №601/1114/18 (провадження №61-3916св19), від 04.12.2019 у справі №235/9835/15-ц (провадження №61-8142св18), від 15.01.2020 у справі №686/11782/17-ц (провадження №61-38672св18) та інших.
Отже, відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи» (постанова Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №522/20822/18/18 (провадження №61-1281св21)).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у встановленому порядку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 113) та йому на праві власності належить частина цього житлового будинку (а.с. 116).
За обставинами цієї справи, позивач як на підстави для припинення сервітуту відповідача, посилалась на такі обставини: відсутність сімейних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачем ОСОБА_2 ; відсутність як дружніх, так і побутових спільних стосунків між позивачем та відповідачем; наявність у відповідача іншого житла на праві власності, що на думку сторони позивача у своїй сукупності дають підстави для припинення сервітуту відповідача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про обов`язковість для суду першої інстанції зупинити провадження у цивільній справі №521/1188/24 до вирішення іншої цивільної справи №947/36024/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової Віолетти Султаналіївни про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договору дарування недійсним, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що у даному випадку законних підстав для зупинення даного провадження за п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України немає.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі №754/ 613/18 (провадеження №61-1634св19) зробив висновок про те, що «Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Відповідно до з Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме – від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві….
Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою».
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на усунення перешкод у користуванні спірної квартири та правом відповідача, який за згодою спадкодавця був вселений у спірну квартиру, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки таке втручання держави у право відповідача на повагу права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, буде пропорційним та не несе для відповідача надмірний тягар, який зареєстрований у встановленому порядку у іншому житлі - за адресою: АДРЕСА_2 , та йому на праві власності належить частина цього житлового будинку. За цих обставин мотиви відповідача, що він буде позбавлений спірного житла, не є достатньою підставою для обмеження власника права на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що є законні підстави для припинення сервітуту відповідача на підставі частини 2 статті 406 ЦК України у зв`язку з відсутністю сімейних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачем ОСОБА_2 , відсутністю як дружніх, так і побутових спільних стосунків між позивачем та відповідачем. Таке втручання держави у право відповідача на повагу права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, буде пропорційним та не несе для відповідача надмірний тягар, який зареєстрований у встановленому порядку у іншому житлі - за адресою: АДРЕСА_2 , та йому на праві власності належить частина цього житлового будинку. За цих обставин, мотиви відповідача, що він буде позбавлений спірного житла, не є достатньою підставою для обмеження позивача, як власника права на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, суд першої інстанції надав законну перевагу позивачу у захисті його права власності на спірне житло.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_2 порушує її право власності на спірне майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Щодо виправлення описки у резолютивній частині рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року.
З матеріалів справи вбачається, що резолютивній частині рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла (т. 2, а.с. 21).
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року виправлена описка в резолютивній частині рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла, виклавши його в наступній редакції:
«Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – задовольнити. 
Зобов`язати ОСОБА_2 , не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселити з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211 гривень 20 копійок».
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_2 , не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселив з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнув з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
Розглядаючи питання про виправлення описки у судовому рішенні, Верховний Суд у пунктах 7.9.-7.11. постанови від 15.01.2021 у справі №905/2135/19, дійшов наступного правового висновку: «відповідно до частин першої, другої статті 243 ГПК України, суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала.
Судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу.
Отже, законом передбачені випадки, коли недоліки рішення суду можуть бути усунені тим самим судом, що його ухвалив.
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).
Арифметична помилка - це неточність у розмірі присудженого, неправильність арифметичних розрахунків.
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні, постанові або ухвалі), суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номеру і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи тощо), або мають технічний характер (тобто, виникли в процесі виготовлення тексту рішення).
Таким чином, виправлення допущених у рішенні, постанові, ухвалі описок, арифметичних помилок допускається, якщо, при цьому, не зачіпається суть судового рішення».
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26.11.2019 у справі №800/520/16 (провадження №11-684сап18) зробила наступний правової висновок:
«Відповідно до частини першої статті 253 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Положення вказаної статті передбачають можливість після ухвалення судового рішення у справі усунути в ньому помилки технічного (неюридичного) характеру – описки та очевидні арифметичні помилки. Виходячи із системного аналізу приписів КАС описки – це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Опискою слід вважати помилку, що порушує правила граматики, синтаксису, пунктуації, нумерації, які мають вплив на зміст судового рішення та його виконання.
Виправленню підлягають лише ті описки, що мають істотний характер. До таких належать: написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат і строків, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, оскільки будь-яка описка має істотне значення і може ускладнити виконання рішення. Таким чином, описка трактується як явна неточність або незрозуміле формулювання. Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.02.2020 у справі №319/1547/17(2-а/319/51/2017) (провадження №К/9901/29939/19) та у постанові від 01.12.2020 у справі №440/4367/18 (провадження №К/9901/25021/19).
Отже, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції суд допустив саме зміну змісту судового рішення, чим суттєво порушив норми процесуального права.
Судове рішення є актом правосуддя й не може викликати сумніви у його законності та обґрунтованості.
Тому, суттєве порушення судом норм процесуального права, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. У зв`язку з цим скасуванню підлягає й ухвала Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року про виправлення описки у резолютивній частині рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла – задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 , не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселити з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 12 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда