Номер провадження: 22-ц/813/3622/26 
Справа № 495/959/25
Головуючий у першій інстанції Сегеди О.М.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «ДТЕК Одеські Електромережі» про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про визнання правочинів вчиненими під впливом обману та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
У лютому 2025 року ТОВ «ООЕК» звернулося до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію.
Позовна заява вмотивована тим, що відповідно до п.2 ч.2 ст. 62, 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» № 2019-VIII (далі-Закон № 2019-VIII), ТОВ «ООЕК» з 01 січня 2019 року є постачальником універсальних послуг на якого покладений спеціальний обов`язок, щодо постачання електричної енергії побутовим споживачам на території Одеської області.
Зазначив, що у зв`язку з реформою у сфері енергетики, всі діючі станом на 31 грудня 2018 року побутові споживачі постачальника за регульованим тарифом (АТ «ДТЕК Одеські електромережі») автоматично, без додаткової згоди самих споживачів, почали отримувати послуги постачання електричної енергії від нового постачальника електричної енергії (в Одеській області-це TOB «ООЕК») на умовах раніше укладених договорів про користування електричної енергії з побутовими споживачами. Такий порядок прямо врегульований п.13 Перехідних положень Закону № 2019-VIII, п. 2 та п. 4 Постанови № 312 від 14 березня 2018 року про затвердження «Правил роздрібного ринку електричної енергії».
З 01 січня 2019 року відповідно до ч.4 ст.63 63 Закону № 2019-VIII, п.8 Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», абз. 14 пп 1.1.2;ч.3 п.п.3.1.6; абз. 1-2 пп.3.1.7; абз.1-2 пп.3.2.1: абз.1 пп.3.2.5; пп.3.3.1; пп.3.3.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії», які затверджені Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року (далі-ПРРЕЕ) постачання електричної енергії побутовим споживачам здійснюється на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розроблений ТОВ «ООЕК» на підставі типового договору (додаток №6 до ПРРЕЕ), а також публічної комерційної пропозиції №1-УП «Споживач: індивідуальний побутовий споживач, колективний побутовий споживач» (що є невід`ємною частиною та додатком №3 до договору постачання ринку електричної енергії постачальником універсальних послуг), що опубліковані на офіційному сайті https://ooek.оd.ua/, а також в газеті «Одеські вісті» від 29 грудня 2018 року №99.
Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов цього договору, що розміщений на офіціальному сайті постачальника універсальних послуг, а також в засобах масової інформації і не потребує двостороннього підписання паперової форми договору.
Фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії, про що прямо передбачено абз.5 п.13 розділу ХVІІ Закону№ 2019-VIII № 2019-VIII.
Вказував, що між ТОВ «ООЕК», який є постачальником електричної енергії та побутовим споживачем ОСОБА_1 , який є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 був укладений договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному сайті https://ooek.оd.ua/, а також в газеті «Одеські вісті» від 29 грудня 2018 року №99, на умовах раніше укладеного договору з АТ « ДТЕК Одеські електромережі» № 05081/845 як з постачальником за регульованим тарифом, шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання електроенергії та проведенням частковою оплатою.
Факт оплати споживачем за електричну енергію та фактичне споживання електричної енергії останнім, відповідно до вимог ПРРЕЕ та абз. 5 п.13 розділу ХVII «Про ринок електричної енергії», підтверджує те, що Договір про постачання електричної енергії вважається укладеним.
Відповідно до умов договору ТОВ «ООЕК» постачало електричну енергію на об`єкт побутового споживача, розташований адресою: Одеська область, Б. Дністровський район, с. Затока, СК «Локомотив», 1025.
Зазначив, що для проведення розрахунків ТОВ «ООЕК» на ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Пунктом 4.12 ПРРЕЕ визначено, що розрахунки між споживачем та електро постачальником здійснюються за даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку.
Відповідно до п. 10 Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року функції оператора комерційного обліку покладені на оператора системи розподілу у мережах території своє ліцензованої діяльності, а саме – АТ «ДТЕК Одеські електромережі» .
Вказував, що за розрахунковий період з липня 2024 року по жовтень 2024 року ТОВ «ООЕК» отримало від АТ «ДТЕК Одеські електромережі», як оператора системи розподілу дані комерційного обліку щодо фактичного споживання електричної енергії відповідачем за ці розрахункові періоди, з яких вбачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 01 листопада 2024 року було спожито 42212 кВт.год. електричної енергії на суму 76209,05 грн.
Станом на дату подачі позову, відповідач оплату за спожиту електричну енергію не здійснював.
Оскільки відповідач не здійснив оплату за спожиту електричну енергію, то у нього виникла заборгованість за спожиту електроенергію за період з липня 2024 року по жовтень 2024 року включно в розмірі 76209,05 грн., інфляційні нарахування – 4872,03 грн. та 3 відсотка річних – 1001,10 грн.
Таким чином, сума заборгованості відповідача за споживання електричної енергії за липень-жовтень 2024 року складає 82082,18 грн.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «ООЕК» суму заборгованості за спожиту електроенергію за період з липня 2024 року по жовтень 2024 року включно, в розмірі 82082,18 грн., що складається: 76209,05 грн. - заборгованість за спожиту електричну енергію; 4872,03 грн. - інфляційні нарахування, 1001,10 грн. - 3 відсотка річних.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом, уточненим у подальшому до ТОВ «ООЕК», посилаючись на те, що оприлюднення публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг із замовчуванням інформації про суб`єктів правовідносин за цим договором є обманом, спрямованим на формування у споживачів впевненості в обов`язковасті розрахунків за цією офертою. Зазначив, що його дружина сумлінно сплачувала всі рахунки, виставлені за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Вважає, що прийняття ТОВ «ООЕК» грошових коштів від осіб, які не є суб`єктами правовідносин, а саме від його дружини, свідчить про досягнення корислової мети обману, що підпадає під ознаки шахрайства (ст.190 КК України).
Стверджував, що дії ТОВ «ООЕК» що оприлюднення публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг із замовчуванням інформації про суб`єктів правовідносин за цим договором, прийняття грошових коштів від осіб, які не є сторонами договору, погрози відключення від електропостачання та подання безпідставного позову свідчать про примушування до правочинів під впливом обману та психічного тиску, що кваліфікується як шахрайство та вимагання.
Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати сплату ОСОБА_2 грошових коштів на користь ТОВ«ООЕК» за особовим рахунком № НОМЕР_1 правочином вчиненим під впливом обману; визнати дії ТОВ «ООЕК» щодо прийняття платежів від ОСОБА_2 за особовим рахунком № НОМЕР_1 правочином, з застосуванням обману, та застосувати наслідки, передбачені ч.2 ст.230 ЦК України; визнати дії ТОВ«ООЕК» щодо звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з осіб, які не є сторонами договору зловживанням правом та правочином з застосуванням психічного тиску вчиненим з метою вимагання, та застосувати наслідки, передбачені ч.2 ст. 231 ЦК України; стягнути з ТОВ«ООЕК» на користь подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарне стягнення компенсації моральної шкоди (компенсацію моральної шкоди) в розмірі 242686,00 грн. (а.с.59-63,164-166).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року позов ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 , третя особа: АТ «ДТЕК Одеські Електромережі» про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року в розмірі 76209 гривень 05 копійок. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» інфляційні витрати у розмірі 4872 гривні 03 копійки. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» три відсотка річних у розмірі 1001 (одна тисяча одна) гривня 10 копійок. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про визнання правочинів вчиненими під впливом обману та стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:
«1) скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року у справі № 495/959/25, як таке, що ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без встановлення правовідносин сторін, без дослідження доводів та доказів, а також за відсутності правової оцінки обставин, на які апелянт неодноразово звертав увагу суду першої інстанції;
2) визнати, що розгляд даної цивільної справи був та залишається неможливим до з`ясування обставин у межах кримінального провадження, оскільки саме в його межах підлягають встановленню факти, від яких безпосередньо залежить наявність або відсутність цивільно-правової відповідальності, обсяг заявлених вимог та сам предмет спору.
3) зазначити, що ухвалення апеляційним судом нового рішення у даній справі є неможливим, оскільки суд першої інстанції фактично не розглянув справу по суті, не встановив юридично значимих обставин, не надав відповіді на жоден із доводів апелянта, а ухвалення нового рішення апеляційним судом за таких умов означало б розгляд справи вперше судом апеляційної інстанції, що суперечить принципу двоінстанційності та позбавляє апелянта права на апеляційний перегляд.
4) з урахуванням викладеного – усунути наслідки істотних процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, у спосіб, що відповідає повноваженням суду апеляційної інстанції, визначеним ст.ст. 374; 385 ЦПК».
Апеляційна скарга вмотивована тим, що фізично неможливо спожити таку кількість електроенергії за липень 2024 року; «рішенням від 04 грудня 2025 року суд 521 задовольнив позов ТОВ «ООЕК», визнавши встановленим «факт» споживання 40 802 кВт·год електричної енергії у приватному житловому будинку двома пенсіонерами за період з 01 по 25 липня 2024 року (24 доби). Зазначений "факт" є фізично неможливим і не може бути прийнятий як доведена обставина у жодному, навіть суто гіпотетичному, сценарії. Середня потужність такого "споживання" (40 802 кВт·год з 01 по 25 липня) становить близько 71 кВт. щогодини, безперервно 24 години на добу, протягом 24 днів. 
Переведення у фізичні одиниці (SI)
40 802 кВт·год відповідають 146,9 ГДж (? 1,47 ? 10?? Дж).
Еквівалент у фізично наочних величинах.
Зазначена кількість енергії, у разі її реального використання, була-б достатньою для переплавки (плавлення): 
близько 160 тонн сталі;
або близько 240 тонн міді;
або близько 2 300 тонн свинцю. (тобто майже по 100 тонн на добу).
[]
Інакше кажучи, суд визнав доведеним "факт" побутового споживання двома
пенсіонерами енергії, здатної переводити сотні, і навіть тисячі, тонн металу
у рідкий стан.
3. Тротиловий еквівалент
146,9 ГДж відповідають приблизно 35 тоннам тротилу.
Це не метафора, а стандартний фізичний перерахунок»

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 27 травня 2026 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.
27 травня 2026 року від представника ТОВ «ООЕК» надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення складено 05 червня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про ринок електричної енергії» № 2019-VIII, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року №312 (надалі ПРРЕЕ), та Законом України «Про житлово-комунальні послуги», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Відповідно до 1.1.1. ПРРЕЕ правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.
Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ТОВ «ООЕК» є юридичною особою, яке діє на підставі Статуту, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (а.с.8,11).
ТОВ «ООЕК» з 01 січня 2019 року є постачальником універсальних послуг на якого покладений спеціальний обов`язок, щодо постачання електричної енергії побутовим споживачам на території Одеської області, відповідно до п.2 ч.2 ст. 62, 63 Закону № 2019-VIII. Реєстр Електропостачальників, які отримали доступ до електричних мереж оператора системи розподілу електричної енергії АТ «ДТЕК Одеські електромережі», публічно розміщений на сайті останнього: https://dtek-oem.com.ua/download/reiestr -elektropostachal-nykiv/.
Постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року №429 ТОВ «ООЕК» надано ліцензію з постачання електричної енергії (а.с.10).
У зв`язку з реформою у сфері енергетики, всі діючі станом на 31 грудня 2018 року побутові споживачі постачальника за регульованим тарифом (в Одеській області-це АТ «ДТЕК Одеські електромережі») автоматично, без додаткової згоди самих споживачів, почали отримувати послуги постачання електричної енергії від нового постачальника електричної енергії (в Одеській області-це TOB «ООЕК») на умовах раніше укладених договорів про користування електричної енергії з побутовими споживачами. Такий порядок прямо врегульований п.13 Перехідних положень Закону № 2019-VIII, п. 2 та п. 4 Постанови № 312 від 14 березня 2018 року про затвердження «Правил роздрібного ринку електричної енергії».
Згідно з постанови НКРЕКП №1345 від 06 листопада 2018 року АТ «ДТЕК Одеські електромережі» з 01 січня 2019 року виконує функції оператора системи розподілу на теприторії м. Одеси та Одеської області та функції постачальника послуг комерційного обліку та адміністратора комерційного обліку (п.п.5,10 постанови НКРЕКП№1345 від 06 листопада 2018 року).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 01 січня 2019 року відповідно до ч.4 ст.63 63 Закону № 2019-VIII, п.8 Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», абз. 14 пп 1.1.2;ч.3 п.п.3.1.6; абз. 1-2 пп.3.1.7; абз.1-2 пп.3.2.1: абз.1 пп.3.2.5; пп.3.3.1; пп.3.3.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії», які затверджені Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року (далі-ПРРЕЕ) постачання електричної енергії побутовим споживачам здійснюється на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розроблений ТОВ «ООЕК» на підставі типового договору (додаток №6 до ПРРЕЕ), а також публічної комерційної пропозиції №1-УП «Споживач: індивідуальний побутовий споживач, колективний побутовий споживач» (що є невід`ємною частиною та додатком №3 до договору постачання ринку електричної енергії постачальником універсальних послуг на), що опубліковані на офіційному сайті https://ooek.оd.ua/, а також в газеті «Одеські вісті» від 29 грудня 2018 року №99 (а.с.12).
Судом першої інстанції першої інстанції також правильно встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування №853 від 28 липня 2014 року належить садовий будинок літ. «А», загальною площею 23,0 кв.м., садовий будинок літ. «Г» загальною площею 456,4 кв.м., вбиральня-душова літ. «Б», господарський блок літ. «В», вбиральня-душова літ. «Д», господарський блок літ. «Є», вбиральня-душова літ. «Ж», господарський блок літ. «З», споруди «1-6, загальною площею 479,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2014 року (а.с.94).
Крім того, ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування №854 від 28 липня 2014 року належить земельна ділянка, площею 0,074 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для ведення садівництва що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2014 року (а.с.95).
З матеріалів справи вбачається, що у 2016 році між ОСОБА_1 та ПАТ «Одесаобленерго» (попередній постачальник електричної енергії) було укладено договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 .
Для укладення договору ОСОБА_1 були надані копія паспорту та ІПН, копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2014 року, які були засвідчені ОСОБА_1 (а.с.94,95).
З матеріалів справи вбачається, що з 01 січня 2019 року ТОВ «ООЕК» постачало електричну енергію за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах раніш укладеного договору з попереднім постачальником електричної енергії, а споживач ОСОБА_1 використовував електричну енергію для власних потреб та здійснював розрахунки з енергопостачальником за спожиту електроенергію по обумовленим тарифам, у передбачені терміни, відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , що підтверджується квітанціями (а.с.13,71,72,73).
Отже, на умовах раніше укладеного договору з попереднім постачальником електричної енергії відповідач почав отримувати послуги постачання електричної енергії від ТОВ «ООЕК» на підставі даних отриманих від попереднього постачальника.
У разі, якщо сторони виконують умови договору, а саме відбувається постачання електроенергії за вказаною адресою, а споживачем здійснюється оплата за надані послуги, то договір вважається фактично укладеним навіть у тому випадку, якщо йому не надано обумовленої законом форми. Такої ж думки дотримується Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), що викладена у постанові №312 від 14 березня 2018 року.
З матеріалів справи вбачається, що облік електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 здійснюється засобом обліку типу МТХЗR20.DD/3MI-OG4 №02041003, який встановлено ЩУ-04,Кв на стіні.
08 липня 2019 року представником АТ «Одесаобленерго» за адресою: АДРЕСА_1 було складено акт №7291034 та акт на абонента ОСОБА_1 про відмову від підпису (а.с.132-133,134,135,136,137).
Нарахування обсягу спожитої електричної енергії здійснюється у відповідності до положень Кодексу комерційного обліку, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №311, на підставі фактичних показів засобу обліку зафіксованих персоналом АТ «ДТЕК Одеські електромережі», та показів, зафіксованих та переданих клієнтом.
Відповідно до підпунктів 8.6.1, 8.6.2, 8.6.3, 8.6.4, 8.6.5, 8.6.6, 8.6.11 розділу 8 глави УІІІ «Збір даних комерційного обліку» зчитування показів з лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або ППКО (у ролі ОЗД) відповідно до Кодексу та умов договору.
Згідно з п.п. 8.6.5, 8.6.6 ККО, у разі неотримання оператором системи або ППКО (у ролі ОЗД) від споживача фактичних показів лічильника (ів) до кінця третього календарного дня місяця, що настає за розрахунковим, та за умови, що з технічних причин покази не отримані за допомогою засобів дистаційної передачі даних, оціночні покази лічильника на початок першої доби цього календарного місяця визначаються оператором системи або ППКО (у ролі ОЗД) шляхом додавання до останнього отриманого ними фактичного показу лічильника величини добутку середньодобового споживання на кількість днів (діб) між датою останнього зчитування фактичних показів та першим числом цього календарного місяця. Якщо за підсумками наступного місяця споживач надасть покази лічильника, визначення фактичного обсягу розподілу та споживання електричної енергії за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показів, показів, зчитаних оператором системи або ППКО та показів, на які споживачу здійснено розрахунки.
Пункт 1.1.2 ПРРЕЕ серед іншого визначає такі поняття як: контрольний огляд засобу комерційного обліку - виконання комплексу робіт з метою візуального обстеження цілісності засобу комерційного обліку (корпусу, скла, кріплення тощо), цілісності встановлених згідно з актом про пломбування пломб та наявності відбитків їх тавр, індикаторів, зняття показів засобів комерційного обліку (у разі виконання функцій постачальника послуг комерційного обліку), а також з метою виявлення самовільних підключень без використання спеціальних технічних засобів та/або часткового демонтажу будівельних конструкцій або оздоблювальних матеріалів; технічна перевірка - виконання комплексу робіт з метою визначення відповідності Кодексу комерційного обліку та відповідним нормативно-технічним документам стану вузла обліку електричної енергії (крім тих його характеристик та властивостей, забезпечення яких покладається на постачальника послуг комерційного обліку) та схеми його підключення, електропроводки та електроустановок від межі балансової належності до точки вимірювання, а також з метою виявлення позаоблікових підключень.
Встановлено, що 25 липня 2024 року персоналом АТ «ДТЕК Одеські електромережі» за адресою: АДРЕСА_1 було проведено технічну перевірку засобу обліку МТХЗR20.DD/3MI-OG4 №02041003 та складено акт №1318191 встановлення/заміни/технічної перевірки/ контрольного огляду/пломбування/збереження пломб вузла обліку (засобу обліку), встановленого на об`єкті споживача ОСОБА_1 , в якому у зазначені покази приладу обліку по «Загальній» зоні 05358,689 кВтг, «день» 01564,326 кВтг, «ніч» 03794,363 кВтг (а.с.138).
Крім того, 24 грудня 2024 року персоналом АТ «ДТЕК Одеські електромережі» за адресою: Одеська область, Білгород- Дністровський район, смт. Затока, СК «Локомотив», будинок 1025 було проведено технічну перевірку збереження пломб вузла обліку (засобу обліку) до 1000В (а.с.139).
Розрахунковий період обсяги розподіленої електричної енергії зафіксовані у Інформаційній довідці АТ «ДТЕК Одеські електромережі» (а.с.129-131).
Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 за розрахунковий період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року з показань електролічильника слідує, що боржником спожито електроенергії в кількості 42212 кВт/г на суму 76209,05 грн., а саме за липень 2024 року - 40802 кВт.г., за вересень 2024 року -630 кВт.г., за жовтень 2024 року -780 кВт.г. електричної енергії(а.с.14).
Встановлено, що ОСОБА_1 оплату за спожиту електричну енергію за період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року не здійснював, тому у останнього виникла заборгованість у розмірі 76209,05 грн.
Відповідно до п. 1.2.1. ПРЕЕ на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку.
Пунктами 1.2.7., 1.2.8 ПРЕЕ визначено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил), та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому споживачу, малому непобутовому споживачу або іншому споживачу, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору за умови наявності у споживача чинного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.
У разі, якщо сторони виконують умови договору, а саме відбувається постачання електроенергії за вказаною адресою, а споживачем здійснюється оплата за надані послуги, то договір вважається фактично укладеним навіть у тому випадку, якщо йому не надано обумовленої законом форми. Такої ж думки дотримується Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), що викладена у постанові №312 від 14 березня 2018 року.
Відповідно до ст. ст. ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У даному випадку заявник постачає електричну енергію боржнику, а останнім здійснюється оплата за електроенергію.
Пунктом 5.5.5 ПРЕЕ визначено, що споживач електричної енергії зобов`язаний: 1) користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); 2) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 3) за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору; 4) здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.
Згідно з п.4.12. ПРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.
Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Відповідно до п.4.21. ПРЕЕ оплата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію має здійснюватись згідно зі строками, встановленими договором та сформованим відповідним учасником роздрібного ринку платіжним документом. Зазначені строки не можуть бути меншими за 5 днів з дня надання платіжного документа споживачу.
Згідно з п.5.2.1 ПРЕЕ електропостачальник має право: 1) на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.
Отже, зобов`язання за договором на користування електричною енергією як в частині оплат так і в частині дотримання вимог нормативно-технічних документів з забезпеченням технічного стану та безпечної експлуатації електроустановок мають виконуватися споживачем належним чином та у відповідності до укладеного договору та положень діючого законодавства.
Відповідно до загальних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках, і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг
Частиною 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затвердженими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Крім того, Закон України «Про ринок електричної енергії» регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням електричної енергії за нормами якого, постачання електричної енергії - це продаж, включаючи перепродаж, електричної енергії, а споживачі енергії - це фізичні особи, у тому числі фізична особа-підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
З показань електролічильника за особовим рахунком № НОМЕР_1 за розрахунковий період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року слідує, що боржником спожито електроенергії в кількості 42212 кВт/г на суму 76209,05 грн., а саме за липень 2024 року - 40802 кВт.г., за вересень 2024 року -630 кВт.г., за жовтень 2024 року -780 кВт.г. електричної енергії(а.с.14).
Встановлено, що за вказаний розрахунковий період ОСОБА_1 оплату за спожиту електричну енергію за період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року не здійснював тому у останнього виникла заборгованість у розмірі 76209,05 грн.
Таким чином, за особовим рахунком № НОМЕР_1 за вказаний розрахунковий період нараховано заборгованість у розмірі 76209,05 грн.
Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат слід зазначити наступне.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановлено, що за період з 01 червня 2024 року по 01 листопада 2024 року відповідачу було нараховані у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційні витрати у розмірі 4872,03 грн. та за весь період прострочення 3 % річних у розмірі 1001,10 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що позовні вимоги ТОВ «ООЕК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в повному обсязі.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ООЕК», то суд першої інстанції правильно вважав, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв`язку з їх недоведеністю і необґрунтованістю.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач ОСОБА_1 згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Таким чином, за змістом наведеної норми з урахуванням частини першої статті 229 ЦК України, істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
При цьому сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (частина друга статті 230 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі №753/10863/16-ц, від 02.10.2019 у справі №140/2589/15-ц, від 06.04.2020 у справі №293/780/18, від 28.04.2020 у справі №263/16688/17, від 11.09.2024 у справі №697/1148/23, від 04.12.2024 у справі №761/6243/19, тощо.
Верховний Суд у постановах від 31 березня 2021 року у справі №910/18600/19, від 16 грудня 2021 року у справі №910/15715/19 наголосив, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання оплати ОСОБА_2 грошових коштів на користь ТОВ«ООЕК» за особовим рахунком № НОМЕР_1 правочином вчиненим під впливом обману, а також визнання дій ТОВ«ООЕК» щодо прийняття платежів від ОСОБА_2 за особовим рахунком № НОМЕР_1 правочином, з застосуванням обману, визнання дій ТОВ«ООЕК» щодо звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з осіб, які не є сторонами договору зловживанням правом та правочином з застосуванням психічного тиску вчиненим з метою вимагання, не доведено істотних обставин, зокрема, наявність умислу з боку ТОВ «ООЕК» щодо введення ОСОБА_2 в оману, а також і сам факт обману.
Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 звернувшись з вищезазначеними вимогами щодо прав ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.
Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (п. 76).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є стороною по справі і з самостійними вимогами про свій захист до суду не зверталась.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Принцип диспозитивності (від пізньолатинського dispositivus – той, що розпоряджається) судочинства полягає у можливості осіб, які беруть участь у справі, вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів, державних і громадських інтересів.
Розглядаючи принцип цивільного судочинства через призму ролі суду в процесі, колегія суддів наголошує, що суд дійсно має владні повноваження у процесі провадження по справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи як це передбачено нормами процесуального закону.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст.12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Апеляційний суд зазначає, що у апеляційній скарзі відповідач фактично не погоджується із розмірами спожитої електроенергії та надає власні розрахунки з переведенням у фізичні величини та наводить власні приклади.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Водночас ОСОБА_1 не заявлено у справі жодного клопотання про призначення відповідної судової експертизи або не надано висновок експерта з цього питання, а тому доводи у цій частині є неспроможними.
Щодо вимог апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу скаржника на положення статті 374 ЦПК України, якою визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 червня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева