Справа № 487/4902/25 
Провадження № 2-др/487/13/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
додаткове

02.06.2026 м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Карташевої Т. А., 
за участю секретаря судового засідання Самедової Р. Ш., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення,-
ВСТАНОВИВ:
24.04.2026 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє її представник – адвокат Левіт В. С., звернулася з заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн, розмір яких визначений п. 5 договору про надання правничої допомоги, укладеного між відповдачкою та адвокатом Левітом В. С., та які, згідно з вказаним пунктом, сплачуються адвокату протягом 30 календарних днів з дня постановлення рішення судом першої інстанції. Вважає, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, є співрозмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Ухвалою суду від 28.05.2026 заяву ОСОБА_1 призначено до розгляду.
27.04.2026 та 01.06.2026 від представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Ткачук Г. М. надійшли заперечення, відповідно до яких вона просила відмовити у стягненні витрат на пофесійну правничу допомогу, а враховуючи обсяг наданих правничих послуг, вважає, що сума витрат на правничу допомогу не є співмірною з дійсним обсягом наданих авдокатом послуг, які є необґрнутованими та завищеними. Позивачка є особою пенсійного віку, тобто непрацездатною, доходів в сім`ї, крім пенсії, немає. Стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі заявленої суми покладе додатковий тягар на сім`ю. Саме у зв`язку з тяжким матеріальним станом позивач і звернулася до суду з позовом, з метою стягнення грошових коштів, позичених відповідачам. 
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Левіт В. С. не були присутні в судовому засіданні, у заяві про стягнення судових витрат просили її розгяд здійснувати без виклику сторін або без участі відповідачки. 
Позивачка ОСОБА_2 та її представник – адвокат Ткачук Г. М., належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися без повідомлення причин. 
Неявка сторін не перешкоджає розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Статтею 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Так, відповідно до ч. 2 зазначеної статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Судом встановлено, що 07.10.2025 представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Левіт В. С. подав відзив на позову заяву, в якому, посилаючи на ч. 8 ст. 141 ЦПК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн, розмір яких буде обґрунтований протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.
22.04.2026 у справі ухвалено рішення, відповідно до якого відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Миколаївська міська рада, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
24.04.2026 відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про судові витрати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачкою ОСОБА_1 надано такі докази: ордер серії ВН № 1556318 від 24.09.2025; копія договору від 17.09.2025, укладеного між адвокатом Левітом Віктором Семеновичем та ОСОБА_1 , про надання правничої (правової) допомоги на представництво інтересів клієнта у цивільній справі № 487/4902/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки – у суді першої інстанції, пунктом 5 якого передбачено, що гонорар за виконання доручень, визначених у п. 2 договору, визначається у розмірі 40 000 грн, який сплачується адвокату протягом 30 календарних днів з дня постановлення рішення судом першої інстанції. 
Суд враховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Таким чином, відповідачкою ОСОБА_1 підтверджені належними доказами понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн, який відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У пунктах 150-151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано. 
Загальні заперечення щодо заяви про розподіл витрат на правничу допомогу не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру цих витрат, так як принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Ткачук Г. М., не погоджуючись з розміром витрат на професйну правничу допомогу, клопотання про їх зменшення не заявляла, а просила відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, при цьому будь-які докази на обґрунтування заперечень не подала. 
Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим ухвалити у справі додаткове судове рішення про стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн. 
Керуючись ст. ст. 137, 141, 270 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалити у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Миколаївська міська рада, про звернення стягнення на предмет іпотеки додаткове рішення про судові витрати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000,00 грн.
Додаткове рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому додаткове рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому додаткового рішення.
Повний текст додаткового рішення складений 05.06.2026.

Суддя           Т. А. Карташева