Справа № 333/53/26 
Провадження № 1-кп/333/556/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року       м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 
за участю: 
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 120250820050002186 відносно: 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Донецької області, українця, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, працює на посаді директора ТОВ «СЕЙФКАР», малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 
В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2025 року, приблизно о 16 годині 34 хвилин, в темний час доби, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Прибережна автомагістраль в м.Запоріжжя, зі сторони вул. Привокзальної у напрямку вул. Дніпровської, зі швидкістю в інтервалі від 61,71 км/год до 67,52 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті 50 км/год. відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями та наближався до нерегульованого пішохідного переходу, що знаходиться в районі будинку № 5, який позначено інформаційно-вказівним знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1. ПДР.
В цей же час, на проїзну частину вул. Прибережна автомагістраль в межах дії знаку 5.38.1 «Пішохідний перехід» ПДР вийшов пішохід ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва-направо за напрямком руху автомобіля «Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Продовжуючи рух та наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_4 , діючи зі злочинною недбалістю, маючи об?єктивну можливість при русі з дозволеною в межах населеного пункту швидкістю виявити пішохода ОСОБА_6 на проїзній частині та технічну можливість уникнути наїзду на нього, порушуючи вимоги п. п. 12.4, 12.9 б). 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
- 12.4: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;
- 12.9 б): «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість. зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;
- 18.1: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»,
заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди не вжив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, у вигляді множинних переломів кісток скелету (черепу, ребер, кісток лівої нижньої кінцівки), з ушкодженням внутрішніх органів (головного мозку, легені), які ускладнились розвитку шоку, який і став безпосередньою причиною смерті. Поєднана тупа травма голови, тулубу та кінцівок у ОСОБА_7 , як небезпечна для життя в момент спричинення, та як така, що ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - шоку - перебуває в прямому причинному з настанням смерті, та має ознаки тяжкого тілесного ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. п. 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, з технічної точки зору перебувають в причинному зв?язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди, оскільки останній мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_7 шляхом застосуванням своєчасного екстреного гальмування автомобіля і зупинкою до місця наїзду.
Суд вважає вказане вище обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_4 , як скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Обвинувачений ОСОБА_4 при допиті в судовому засіданні визнав себе винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, щиро розкаявся. Надав покази, за якими підтвердив, що 13 листопада 2025 року, приблизно о 16 годині 34 хвилин, керуючи автомобілем «Hyundai Elantra», здійснював рух по проїзній частині вул. Прибережна автомагістраль в м. Запоріжжі, зі сторони вул. Привокзальної у напрямку вул. Дніпровської, де наближався до нерегульованого пішохідного переходу. При цьому, необхідних заходів до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу не вжив. У зв`язку з чим, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці.
Враховуючи, що ОСОБА_4 в судовому засіданні не оспорював факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України при вищезазначених обставинах, суд, керуючись ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин скоєного кримінального проступку, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ у справі «Яременко проти України».
Враховуючи викладене, суд допитав обвинуваченого, дослідив матеріали, що підтверджують витрати на проведення судових експертиз, що характеризують особу ОСОБА_4 та матеріали, що стосуються речових доказів.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд виходить із загальних засад призначення покарання, що передбачені ст. 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
Так, судом враховано, що скоєне ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України є необережним тяжким злочином.
Пом`якшуючими покарання обставинами є: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне повне відшкодування завданого збитку. 
Обставини, що обтяжують покарання відсутні.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З огляду на викладене, враховуючи характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, які закон відносить до необережних тяжких злочинів, обставини справи, позицію потерпілої ОСОБА_8 , яка не наполягала на призначенні суворого покарання, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, повністю відшкодував завдану моральну шкоду потерпілій, за місцем роботи характеризується позитивно, вину визнав повністю та щиро розкаявся, суд дійшов висновку, що для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень необхідно призначити останньому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, із звільненням від відбування покарання з випробуванням.
Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 грубо порушив Правила дорожнього руху України (при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував потерпілий, не зменшив швидкість руху та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу), чим наразив оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілого, в той час, як відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
За таких обставин, суд дійшов висновку про небезпечність для суспільства подальше збереження за обвинуваченим права керування транспортними засобами, а тому суд вважає за необхідне застосувати даний вид додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення належної поведінки обвинуваченого в майбутньому.
На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так й іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
Водночас, судом відхиляються доводи сторони захисту, що застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами фактично унеможливить здійснення ним діяльності, пов`язаної з наданням допомоги військовій частині НОМЕР_3 у здійсненні ремонту та технічного обслуговування військової техніки, що безпосередньо використовується для забезпечення виконання бойових завдань.
Так, суд виходить з того, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є необхідністю, в тому числі для забезпечення виконання бойових завдань.
Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Проте в даному випадку така обставина не може бути безумовною підставою для не призначення обвинуваченому додаткового покарання.
Цивільний позов не заявлено.
Арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2025 у справі № 334/9671/25 судом скасовується.
Відповідно до ст. 124 КПК України, документально підтверджені процесуальні витрати на проведення судових експертиз в сумі 14 262,40 грн. покладаються судом на обвинуваченого.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373, 374 КПК України суд,
УХВАЛИВ :

Визнати ОСОБА_4  винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави витрати на залучення експерта в сумі 14 262 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві) грн. 40 коп.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2025 у справі № 334/9671/25 на автомобіль «Hyundai Elantra», н/з НОМЕР_4 , що перебуває у власності ТОВ «Охоронний Холінг», адреса: м. Київ, пр. Возз?єднання буд.15 офіс 202.
Речові докази:
-диск DVD-R «Му Media» з відеозаписами наданими ФОП « ОСОБА_9 » з камер відео-спостереження, які встановлені на приміщенні «Шиномонтажу», розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул. Прибережна автомагістраль, буд № 5 за 13.11.2025 року, які охоплюють нерегульований пішохідний перехід та проїзну частину вул. Прибережна автомагістраль в м. Запоріжжя – залишити в матеріалах кримінального провадження;
-автомобіль «Hyundai Elantra», н/з НОМЕР_4 , що перебуває у власності ТОВ «Охоронний Холінг», адреса: м. Київ, пр. Возз?єднання буд.15 офіс 202, переданий на відповідальне зберігання до спеціального майданчику тимчасового тримання транспортних засобів ГУНП в Запорізькій області, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Привокзальна, 13 – повернути власнику за належністю;
-куртка чорного кольору, джинси синього кольору, в паси яких протягнутий чорний ремінь з пряжкою, кепка чорного кольору, кофта червоного кольору, лівий кросівок чорного кольору, що належали ОСОБА_6 , передані на зберігання до камери схову речових доказів СУ ГУНП в Запорізькій області – знищити.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Комунарського районного суду 
м. Запоріжжя    ОСОБА_1