Провадження № 1-кс/509/570/26
Справа № 509/2696/26 

УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року слідчий суддя Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 , 
 
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
 
підозрюваного ОСОБА_4 ,
 
захисника, адвоката ОСОБА_5 ,
 
розглянувши в судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУ ОСОБА_6 , погоджене з процесуальним керівником – прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42026162160000027, від 17.04.2026, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146 та ч.4 ст.189 КК України, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, громадянина України, українця за національністю, розлученого, який працює ПП «АБРИС М» (м.Одеса), робочий, що проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
підозрюваного у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146 та ч.4 ст.189 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділенням ВнП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42026162160000027 від 17.04.2026, відомості про яке 17.04.2026 внесені до ЄРДР за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146 та ч.4 ст.189 КК України.
Нагляд за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Чорноморською окружною прокуратурою Одеської області. 
В відповідності до наданого клопотання, досудовим розслідування встановлено, що 06.04.2026, приблизно о 09 годин 30 хвилин, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи за попередньою змовою групою із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та іншими невстановленими особами, маючи спільний корисливий мотив, спрямований на незаконне збагачення за рахунок майна ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прибули на автомобілі марки «Mercedes Sprinter» синього кольору (державний номерний знак на даний час не встановлений) до паркувального майданчика, розташованого на перехресті вулиць Спаська та Соборна у м. Миколаєві.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне викрадення та позбавлення волі ОСОБА_10 ОСОБА_7 , діючи узгоджено із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та іншими невстановленими особами, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, підійшли до останнього та, імітуючи проведення офіційного затримання правоохоронними органами (вигукуючи «СБУ»), застосували до нього фізичну силу. Зокрема, повалили ОСОБА_10 на землю, нанесли серію ударів у тулуб та силоміць заштовхали до салону вищевказаного автомобіля.
У подальшому, ОСОБА_7 , діючи узгоджено із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та іншими невстановленими особами застебнули на руках потерпілого кайданки, на голову одягли маску-балаклаву, позбавивши його можливості бачити напрямок руху і чинити опір, та перевезли його до невстановленого приміщення у м. Миколаєві, де, продовжуючи реалізацію корисливого мотиву, незаконно утримували його протягом першої доби (з 06.04.2026 по 07.04.2026), обмежуючи його волю та чинячи психологічний тиск.
Наступного дня, 07.04.2026, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 діючи з іншими невстановленими особами, примусово перемістили ОСОБА_10 з м. Миколаєва до приватного домоволодіння на території Одеського району Одеської області, де продовжували незаконно утримувати його проти волі до 08.04.2026. Під час транспортування потерпілого до місця його майбутнього незаконного утримання, продовжували чинити на нього фізичний та психологічний тиск, зокрема здійснювали удушення канатом, що призвело до короткочасної втрати свідомості ОСОБА_10 . Під час утримання потерпілого, його було позбавлено засобів зв`язку, можливості вільного пересування та контакту з близькими.
Вказані умисні, корисливі дії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та інших невстановлених осіб спричинили тяжкі наслідки, що виразилися у заподіянні ОСОБА_10 тривалих фізичних страждань, тілесних ушкоджень у вигляді переломів кісток обох рук, а також у суттєвому порушенні конституційних прав потерпілого на свободу та особисту недоторканність.
Крім того, у період з 06.04.2026 по 08.04.2026, більш точний час у ході розслідування не встановлений, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, перебуваючи в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, висунули ОСОБА_10 , якого вони незаконно утримували у невстановленому приміщенні на території Одеського району, Одеської області, незаконну вимогу про передачу їм грошових коштів в особливо великих розмірах, а саме 360 000 (трьохсот шістдесяти тисяч) доларів США.
Усвідомлюючи, що потерпілий не має наміру добровільно виконувати незаконні вимоги, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, з метою подолання волі ОСОБА_10 та примушування його до виконання вимог майнового характеру, застосували до нього катування та фізичне насильство, що характеризується особливою жорстокістю.
Зокрема, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, нанесли потерпілому численні удари гумовими дубинками по ступнях ніг, застосовували до нього дію електричного струму шляхом під`єднання дротів до пахвових ділянок тіла, а також використовував металевий предмет, схожий на лещата, для стискання голови потерпілого. Продовжуючи злочинні дії, вказані особи, нанесли ОСОБА_10 удари в область грудної клітини та стрибали по верхніх кінцівках потерпілого, який перебував у безпорадному стані (був зв`язаний скотчем).
Внаслідок вказаних протиправних дій, що супроводжувалися фізичним болем та катуванням, потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді переломів кісток правої та лівої рук, що підтверджується первинними медичними даними.
Під постійним фізичним та психологічним тиском, сприймаючи погрози вбивством як реальні, потерпілий був змушений погодитися на вимоги підозрюваних. На виконання цих вимог, 07.04.2026 дружина потерпілого ОСОБА_11 , діючи під впливом залякувань щодо розправи над її чоловіком, передала ОСОБА_7 та іншим учасникам групи частину грошових коштів у сумі 152 000 доларів США.
Відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 07.04.2026 (1 долар США = 43,5831 гривень), сума отриманих коштів становить 6 624 631,20 (шість мільйонів шістсот двадцять чотири тисячі шістсот тридцять одна гривня 20 копійок, що згідно з приміткою до ст. 185 КК України (в редакції, що діє на момент вчинення злочину) більше ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та становить особливо великий розмір.
За викладених вище обставин, дії ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 146 КК України – незаконне позбавлення волі та викрадення людини, вчинене з корисливих мотивів і за ч. 4 ст. 189 КК України – вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану. 
Досудовим розслідуванням встановлено достатність доказів для підозри ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.189 КК України, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України є підставою для повідомлення про підозру.
27 квітня 2026 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.146, ч.4 ст.189 КК України. 
29 квітня 2026 року, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчим суддею Овідіопольського районного суду Одеської області обрано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою із утриманням у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 28.06.2026
Підозра відносно ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, на теперішній час, підтверджується зібраними доказами, а саме: заявою ОСОБА_10 , про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив. про відому йому обставини вчинених відносно нього кримінальних правопорушень; протоколами допитів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повідомили, про відомі їм обставини вчинення відносно ОСОБА_10 , кримінальних правопорушень; протоколом додаткового допиту потерпілого ОСОБА_10 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімком за участю потерпілого ОСОБА_10 ; протоколами огляду відеозаписів з камер відеоспостереження; протоколами обшуків; протоколами затримання; висновками судових цитологічних експертиз; іншими матеріалами кримінального провадження та речовими доказами, які в сукупності виривають противоправну діяльність вказаних осіб.
Так, ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146 та ч.4 ст.189 КК України, при цьому, відповідно ч.6 ст.12 КК України, підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч.4 ст.189 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Строк досудового розслідування у кримінальному провадженні за № № 42026162160000027 від 17.04.2026, постановою керівника Чорноморської окружної прокуратури, строк досудового розслідування по кримінальному провадженні продовжено до 3-х місяців, тобто до 27.07.2026, натомість строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який обрано відносно підозрюваного ОСОБА_4 , спливає 28.06.2026, що може негативно вплинути на досудове розслідування.
Закінчити досудове розслідування у двох місячний термін не є можливим внаслідок складності провадження, та необхідністю у додатковому часі для проведення необхідних слідчих дій та процесуальних заходів, спрямованих збирання доказів. 
Так, необхідним є проведення та завершення процесуальних дій які потребують додаткового часу, результати яких мають значення для судового розгляду, а саме: 1) закінчення проведення та отримання висновку судово-медичної цитологічної експертизи, проведення якої доручити експертам ДСУ «Одеське обласне бюро СМЕ»; 2) закінчення проведення та отримання висновку судово-медичної цитологічної експертизи, проведення якої доручити експертам ДСУ «Одеське обласне бюро СМЕ»; 3) закінчення проведення та отримання висновку судово-медичної цитологічної експертизи, проведення якої доручити експертам ДСУ «Одеське обласне бюро СМЕ»; 4) закінчення проведення та отримання висновку судово-медичної експертизи потерпілого; 5) після проведення судово-медичних експертиз у разі наявності клітин з ядрами, призначити біологічної експертизи за експертною спеціальністю 9.5 «молекулярно-генетичні дослідження»; 6) встановити осіб, що можуть бути причетними до вчинення кримінального правопорушення; 7) долучити до матеріалів кримінального провадження, відповіді на надані слідчим доручення оперативним підрозділам; 8) встановити місце знаходження автомобіля автомобілем марки «Mercedes Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN ТЗ НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який використовувався для викрадення та переміщення потерпілого ОСОБА_10 ; 9) встановити місце знаходження автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN ТЗ НОМЕР_4 , який належить який належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та який використовувався для викрадення та переміщення потерпілого ОСОБА_10 ; 10) виконання вимог ст. 290 КПК України, складання та вручення підозрюваному обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування; 11) провести ряд інших слідчих (розшукових) дій, необхідність в яких може виникнути за результатами досудового розслідування.
В свою чергу, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України під час досудового розслідування встановлена наявність ризиків, які дають підстави вважати про необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_4 , а саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що також унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу під час досудового розслідування, при цьому дані ризики і теперішній час є актуальними, а саме: згідно п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_4 , може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Ризик можливого переховування від органу досудового розслідування та суду, є те, що ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні сукупності злочинів, кожен з яких передбачає суворе покарання (від 5 до 10 та від 7 до 12 років позбавлення волі відповідно). Усвідомлення загального строку ув`язнення за двома статтями є потужним стимулом для втечі. Корисливий мотив обох злочинів та факт отримання групою 152 000 доларів США свідчать про наявність у підозрюваного значних фінансових ресурсів, що дозволяють йому тривалий час переховуватися та забезпечити собі незаконний виїзд за кордон (зокрема до пмр та рф); згідно п.2 ч.1 ст.177 КПК України ОСОБА_4 , може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Перебуваючи на волі, останній має пряму зацікавленість у тому, щоб приховати або знищити речові докази, так як на даний час органами досудового розслідування не вилучено специфічні предмети, якими заподіювались тілесні ушкодження: металевий предмет, схожий на лещата, гумові дубинки. Підозрюваний, знаючи місце їх знаходження, може вжити заходів до їх повного знищення, що унеможливить проведення відповідних трасологічних та судово-медичних експертиз; згідно п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_4 , може незаконно впливати на потерпілого, свідків, задля схиляння їх до зміни показань або відмови давати покази шляхом вмовляння, підкупу, погроз, тощо. ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.146 КК України, який супроводжувався викраденням із застосуванням спецзасобів (кайданки) та імітацією діяльності правоохоронних органів. Це вказує на здатність підозрюваного до залякування та маніпуляцій. Щодо вимагання, то воно супроводжувалося фізичним катуванням та погрозами вбивства близьких родичів потерпілого. Перебуваючи на волі, ОСОБА_4 , матиме можливість реалізувати ці погрози стосовно ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_11 з метою примушування їх до відмови від свідчень за обома епізодами; згідно п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_4 , може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки злочини вчинені у складі групи із чітким розподілом ролей (забезпечення транспорту, місць утримання в двох областях, знарядь катування). Оскільки спільники ОСОБА_4 , та транспортний засіб «Mercedes Sprinter» ще не затримані, підозрюваний може координувати з ними знищення речових доказів та перешкоджати встановленню істини в обох епізодах; згідно п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_4 , може вчинити інше кримінальне правопорушення. Поєднання викрадення людини та вимагання в особливо великих розмірах свідчить про сталу злочинну спрямованість поведінки підозрюваного. Використання методів катування електричним струмом та лещатами вказує на те, що насильство є звичним інструментом діяльності підозрюваного, що створює високу ймовірність вчинення ним нових насильницьких злочинів у разі не обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно положень ч.3 ст.183 КПК України, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України. 
Слідчий зазначає, що ризики, які існували на момент обрання підозрюваному ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наразі не зменшилися та залишаються актуальними, а обрання більш м?якого запобіжного заходу може нашкодити інтересам досудового розслідування і не забезпечить виконання обов`язків підозрюваного, передбачених ст. 42 КПК України, що обумовлено наявністю вищезазначених ризиків.
З урахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу підозрюваного, в силу характеру інкримінованого ОСОБА_4 , кримінального правопорушення та одночасної потреби у проведенні слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, для забезпечення належного виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Водночас, застосування більш м`якого запобіжного заходу унеможливить запобіганню ризикам зазначеним у клопотанні. Так, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не зможе унеможливити ухиленню підозрюваного від органів досудового слідства, суду, незаконному впливу на свідків чи вчиненню інших кримінальних правопорушень. Запобіжний захід у вигляді застави не може бути застосований до підозрюваного у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення із застосуванням насильства, що відповідає вимогам до ч. 4 ст. 183 КПК України. Запобіжні заходи у вигляді особистої поруки та особистого зобов`язання не зможуть унеможливити настанню таких ризиків, як ухилення підозрюваного від правоохоронних органів, суду, незаконного впливу на свідків чи вчиненню нових кримінальних правопорушень. Запобіжні заходи у вигляді особистої поруки та особистого зобов`язання не зможуть унеможливити настанню таких ризиків, як ухилення підозрюваного від правоохоронних органів, суду, незаконного впливу на свідків чи вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, слідчий вважає, що підстави продовження строку дії виключного запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4  є цілком обґрунтованими.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просили його задовольнити.
Підозрюваний та його захисник проти задоволення клопотання слідчого заперечували та просили в його задоволені відмовити, обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави як альтернативного запобіжного заходу, з наступних підстав.
Так, клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно містити ті ж відомості, що й клопотання про застосування запобіжних заходів (ст. 184 КПК), та додатково виклад обставин-підстав продовження строку тримання під вартою: 1) обставин, які свідчать про те, що заявлений у попередньому клопотанні ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
При цьому, до обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, можуть належати лише ті, які стосуються підстав підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні злочину, особи підозрюваного, обвинуваченого або які впливають на складність провадження і тим самим роблять неможливим його завершення в оптимальні строки.
З метою забезпечення можливості виконання слідчим суддею вимог визначених положеннями КПК України, на слідчого (прокурора), який звертається із відповідним клопотанням, покладено обов`язок довести наведені в клопотанні обставини - підстави, які виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою. 
В своєму клопотанні слідчий зазначає, що закінчити досудове розслідування, у передбачений п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України строк, протягом 2 місяців з дня повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушеннь, не представляється можливим, оскільки для прийняття законного та обґрунтованого рішення за вказаними матеріалами досудового розслідування наразі необхідно виконати низку слідчих дій, які, на думку сторони захисту, можуть обґрунтовувати продовження строку досудового розслідування, але жодним чином не обґрунтовують продовження тримання під вартою особи.
Захист особливо зверну увагу, що за два місяці тримання під вартою ОСОБА_4 жодного разу не проводився допит останнього з метою з`ясування цих обставин, а тому продовження цього запобіжного заходу вочевидь не має сенсу для органу досудового розслідування. Також, захист зазначає, що автомобіль Mercedes Sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_5 , не перебуває у користуванні та володінні ОСОБА_4 , як зазначено в клопотанні, та його місцезнаходження йому не відомо.
Долучення до матеріалів кримінального провадження відповіді на надані слідчим доручення оперативним підрозділам не може бути підставою для продовження тримання під вартою тому що взагалі не залежить від ОСОБА_4 .
Захист зазначає, що слідчий не надає доказів, які б свідчили про наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання не містить конкретного переліку слідчих дій, проведення яких є неможливим без подальшого тримання особи під вартою, не наведено також жодних обставин, які б свідчили про активність органу досудового розслідування. Фактично сторона обвинувачення просить суд продовжити строк тримання під вартою виключно з формальних підстав, посилаючись на ті самі ризики, які були наведені раніше.
Із додатків до клопотання вбачається, що останньою процесуальною дією у кримінальному провадженні фактично було застосування до підозрюваного запобіжного заходу. При цьому з моменту обрання запобіжного заходу минуло майже два місяці.
За цей час органом досудового розслідування не проведено жодної слідчої (розшукової) дії за участю підозрюваного, не проведено одночасних допитів, пред`явлення для впізнання, слідчих експериментів, не наведено жодних відомостей про призначення чи отримання результатів експертиз, не здійснено інших процесуальних дій, які б свідчили про активне та ефективне розслідування.
Єдиною новою обставиною, на яку посилається сторона обвинувачення, є встановлення ще двох осіб, яким повідомлено про підозру. При цьому сторона обвинувачення не пояснює, які саме слідчі (розшукові) дії проводилися щодо цих осіб, яким чином їх встановлення впливає на обсяг доказів щодо ОСОБА_4 та чому зазначені обставини об`єктивно потребують подальшого тримання останнього під вартою.
Отже, на думку захисту, сам факт повідомлення про підозру іншим особам не може автоматично виправдовувати продовження найсуворішого запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 , оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини кожне рішення про тримання особи під вартою повинно ґрунтуватися на індивідуальних та належним чином обґрунтованих підставах.
Проте сама по собі ця обставина не свідчить про складність кримінального провадження, не підтверджує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та жодним чином не пояснює, чому орган досудового розслідування протягом майже двох місяців не здійснював активних слідчих дій.
Фактично прокурор просить суд продовжити строк тримання під вартою лише тому, що орган досудового розслідування не встиг або не бажав належним чином здійснювати свої повноваження. Однак неефективність або бездіяльність органів досудового розслідування не може бути підставою для подальшого обмеження фундаментального права особи на свободу. Натомість у даному випадку сторона обвинувачення не лише не довела існування нових ризиків, а й не пояснила суду причин фактичної відсутності активного досудового розслідування протягом тривалого часу.
Захист вважає, що за таких обставин продовження строку тримання під вартою суперечитиме вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 29 Конституції України, а також положенням ст.ст.177,183 та 199 КПК України.
Крім того, захист зазначає про відсутність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою прокурор повинен довести, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання особи під вартою. Однак зі змісту клопотання вбачається, що сторона обвинувачення фактично повторює ті самі доводи, які були наведені під час первинного обрання запобіжного заходу. При цьому прокурором не наведено жодної нової обставини, яка б свідчила про існування актуальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Єдиною новою обставиною, на яку посилається сторона обвинувачення, є повідомлення про підозру ще двом особам. Разом із тим сама по собі ця обставина не може свідчити про необхідність подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу, оскільки жодним чином не підтверджує продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Слідчий безпідставно обґрунтовує своє клопотання про продовження строку тримання під вартою існуванням ризиків передбачених п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому взагалі не зазначивши обставини, на підставі яких дійшов висновку про наявність цих ризиків та не зважаючи на те, що Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.04.2026 були встановлені тільки ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 враховуючи тяжкість можливого покарання, та наявність у підозрюваного фінансових ресурсів (отримання 152000 долларів США), з метою уникнення покарання може здійснювати спроби переховуватися від органу досудового розслідування та суду на території іншої держави.
Сторона захисту вважає зазначений ризик недоведеним, так як ОСОБА_4 належним чином виконує свої процесуальні обов`язки, не порушує їх, з`являється до слідчих та суду.
В матеріалах доданих до клопотання відсутні будь-які належні докази або обставини, які б підтверджували намір та можливість підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Також жодним чином не підтверджені як факт отримання грошових коштів від потерпілого так і наявність у ОСОБА_4 великих заощаджень. Також ОСОБА_4 є особою чоловічої статі, 1982 року народження, та на сьогодні, в умовах військового стану - це унеможливлює перетин останнім державного кордону України.
Фактично прокурор обґрунтовує зазначений ризик виключно тяжкістю покарання, яке передбачене санкціями інкримінованих статей, а також припущенням про наявність у підозрюваного значних фінансових ресурсів.
Існування ризику передбаченого п.1. ч.1 ст.177 КПК не може бути обґрунтоване виключно тяжкістю покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його вини, що узгоджується з усталеною практикою ЄСПЛ.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У справі «Панченко проти Росії» ЄСПЛ наголосив, що ризик втечі не може оцінюватися виключно з огляду на тяжкість покарання, а повинен визначатися з урахуванням особистості підозрюваного, його моральних якостей, місця проживання, професійної діяльності та соціальних зв`язків. У справі «Бекчиєв проти Молдови» ЄСПЛ дійшов висновку, що наявність постійного місця проживання, роботи та міцних соціальних зв`язків істотно зменшує ризик переховування від правосуддя. Також у рішенні «Вемгофф проти Німеччини» ЄСПЛ зазначив, що при вирішенні питання щодо тримання особи під вартою національні суди повинні враховувати її особистість, спосіб життя, професійну діяльність та інші обставини, які свідчать про сталість її соціальних зв`язків.
Крім того, захист зазначає, що ОСОБА_4 самостійно прийшов до суду 29.04.2026 для розгляду клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що вказує на те, що він не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Будь-яких даних про те, що підозрюваний раніше намагався переховуватися, ухилявся від слідства чи суду, прокурором не наведено. Також є виключно припущенням твердження про наявність у підозрюваного значних фінансових ресурсів та можливості незаконного виїзду за кордон.
У матеріалах клопотання відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність у ОСОБА_4 коштів у розмірі 152 000 доларів США або будь-яких інших активів, достатніх для організації переховування. Також, до теперішнього часу слідством не перевірене, що у потерпілого взагалі існували грошові кошти в розмірі 152000 долларів США та він комусь їх надавав.
Отже, повторне наведення стороною обвинувачення однакових ризиків за відсутності нових обставин та відсутності активних слідчих дій не відповідає вимогам ст. 5 Конвенції та ст. 199 КПК України.
Таким чином, ризик переховування у даному кримінальному провадженні ґрунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення та не підтверджується жодними фактичними даними.
Існування ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, слідчий обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як органом досудового розслідування не вилучено специфічні предмети, якими заподіювались тілесні ушкодження, при цьому, жодним чином не доведено наявність в розпорядженні ОСОБА_4 доказів, документів, речей, які причетні до злочину, в тому числі специфічних предметів, якими заподіють тілесні ушкодження, такі як металевий предмет схожий на лещата, гумові дубинки. У органу досудового розслідування та в матеріалах доданих до клопотання немає доказів, що ОСОБА_4 здійснював будь-які дії направлені на знищення, ховання або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Матеріали клопотання не містять жодного доказу того, що до потерпілого застосовувалися будь-які предмети для спричинення тілесних ушкоджень. Навпаки, з матеріалів, наданих стороною обвинувачення (протоколів допиту потерпілого та заяв), вбачається, що потерпілий не може описати осіб, які застосовували до нього насильство, не може впевнено їх впізнати. За таких обставин твердження прокурора про те, що підозрюваний знає місце знаходження відповідних предметів та може їх знищити, є виключно припущенням, яке не підтверджується жодним доказом.
Існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, слідчий обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілого, свідків, оскільки будучі на волі, може схилити останніх до зміни показань або до відмови від них, тому що підозрюється за ч.3 ст.146 КК України. На думку захисту цей ризик взагалі відсутній на теперішній час, тому що за два місяці всіх свідків та потерпілого неодноразово допитано та їх покази зафіксовані. Крім того, сама по собі наявність свідків в кримінальному провадженні не являється підставою для існування цього ризика, а матеріали клопотання слідчого не містять жодних доказів або свідчень про такий тиск з боку ОСОБА_4 або можливість або намір підозрюваного вчиняти подібні дії. Йому взагалі не відомі будь-які особи пов`язані з цим кримінальним провадженням. Сторона захисту звертає увагу суду, що за весь час від початку досудового розслідування до сьогодні ОСОБА_4 жодним чином не впливав на свідків, підозрюваних, обвинувачених. До теперішнього часу у прокурора немає ніяких доказів або звернень, які б свідчили про можливість такої поведінки обвинуваченого, а посилання на підозру за ч.3 ст.146 КК не може бути належним обгрунтуванням такого ризику. Більше того, у клопотанні зазначено, що під час вчинення кримінального правопорушення потерпілому нібито погрожували вбивством його близьких родичів. Проте зазначені твердження не узгоджуються з показаннями самого потерпілого, який під час допиту не повідомляв про погрози вбивством близьких родичів. Таким чином, прокурор фактично посилається на обставини, які не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Крім того, сторона захисту звертає увагу суду на те, що з наданих стороною обвинувачення матеріалів, якими обґрунтовується підозра щодо ОСОБА_4 , не вбачається наявності жодного свідка, який би прямо вказував на нього як на особу, причетну до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень. ЄСПЛ у справі «Смірнова проти Росії» зазначив, що ризик впливу на свідків має підтверджуватися конкретними фактами, а не загальними твердженнями сторони обвинувачення. Оскільки прокурором таких фактів не наведено, зазначений ризик є суто гіпотетичним. Відтак твердження сторони обвинувачення про існування відповідного ризику не ґрунтується на конкретних фактичних обставинах та доказах, а фактично зводиться до механічного відтворення положень статті 177 КПК України без належного обґрунтування їх застосування саме у даному кримінальному провадженні. Сторона захисту вважає, що загроза впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, нівелюється покладанням на підозрюваного обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України та застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.
Існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, слідчий обґрунтовує виключно характером інкримінованих кримінальних правопорушень та суб`єктивними припущеннями сторони обвинувачення щодо особистості підозрюваного. Посилання прокурора на можливість вчинення ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення не підтверджується жодними доказами. Сам факт повідомлення особі про підозру не може свідчити про її схильність до злочинної поведінки або існування ризику вчинення нового кримінального правопорушення. ОСОБА_4 раніше не судимий, має місце реєстрації та проживання, офіційне місце роботи, позитивно характеризується, активно займається спортом, волонтерською діяльністю. Характеристика з місця роботи, волонтерських організацій, та місця проживання свідчить про його високі моральні якості, дисциплінованість. Отже, зазначений ризик також ґрунтується виключно на припущеннях та не відповідає вимогам статей 177, 178 та 199 КПК України.
Отже, клопотання прокурора не містить нових обставин, не підтверджує існування актуальних ризиків та фактично спрямоване на продовження тримання особи під вартою лише через бездіяльність органу досудового розслідування, що є неприпустимим у демократичному суспільстві та суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, єдиною підставою для тримання під вартою ОСОБА_4 з моменту затримання та до теперішнього часу залишається ніби-то впізнання останнього потерпілим. Жодних інших доказів причетності ОСОБА_4 до кримінального правопорушення не має. При цьому, захист звертає увагу на наступне. 18.04.2026 року потерпілий звернувся до прокуратури з заявою про вчинення злочину, в якій зазначив, що не може описати зовнішність осіб, які його викрали, застосовували до нього насильство, не може їх впевнено впізнати та не вказує на ОСОБА_4 як на особу, яка застосовувала до нього фізичне насильство, не надає описання схожої на останнього особи. 18.04.2026 року потерпілий був допитаний прокурором ОСОБА_3 і підчас допиту також зазначив, що не може описати зовнішність осіб, які його викрали, застосовували до нього насильство, ці особи були в балаклавах, скривали обличчя, він не може їх впевнено впізнати та не описує осіб, схожих на ОСОБА_4 . 22.04.2026 року оперуповноважена Одеського управління ДВБ НП України капітан поліції ОСОБА_13 проводить огляд оптичного диску СД з наявним на ньому відеозаписом з АЗС Сокар за адресою м.Одеса, вул.Чорноморського Козацтва, 159, на якому зафіксований ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Як вбачається із протоколу огляду цього відеозапису від 22.04.2026 року вказана слідча дія проводиться за участю потерпілого ОСОБА_16 . 25.04.2026 року за участю ОСОБА_16 складається протокол впізнання особи – ОСОБА_4 , якого ОСОБА_16 вже показувала оперуповноважена ОСОБА_17 . Тобто, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий впізнав ОСОБА_4 і ОСОБА_9 лише після того, як оперативними працівниками йому було продемонстровано відеозапис, на якому, за версією сторони обвинувачення, зафіксовано перебування останнього на автозаправній станції. Тобто впізнання підозрюваного відбулося не внаслідок самостійного сприйняття потерпілим його зовнішності під час подій, а після ознайомлення із матеріалами, які були йому продемонстровані працівниками правоохоронних органів, що робить недопустимими доказами протоколи впізнання, які за версією обвинувачення є єдиними доказами причетності ОСОБА_4 і ОСОБА_9 до кримінального правопорушення. Про спроможність потерпілого до брехні та введення в оману, на думку захисту, говорять також відомості стосовно життєвої поведінки потерпілого, його моральний облік та негативна характеристика, що підтверджується існуванням великої кількості заяв про скоєння ним злочинів стосовно майна та матеріальних цінностей інших осіб, про що свідчать додатки до заперечення на клопотання слідчого.
Також, захист звертає увагу на те, що ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки, бездоганну репутацію, активну громадянську позицію та користується повагою як у професійному, так і у суспільному середовищі. ОСОБА_4 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За постійним місцем проживання ОСОБА_4 позитивно характеризується, як врівноважена, відповідальна та порядна людина. З сусідами та друзями перебуває з дружній відносинах. Жодних скарг та заяв на останнього не надходило. У ОСОБА_4 на утриманні перебуває неповнолітня донька ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка з відзнакою закінчила школу та проживає разом з батьком. ОСОБА_4 має постійне місце роботи у ПП «АБРИС М», за яким позитивно характеризується. Також, ОСОБА_4 є релігіозною людиною, членом Одеської іудейської релігійної громади «Хабад-Шомрей Шабос», якою характеризується позитивно. Має активну громадську позицію, з 2015 року є волонтером в БО «Єврейський Фонд Єдності Колін Ізраїлю». Окрім цього, у ОСОБА_4 на утриманні перебуває його батько пенсіонер ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та матір ОСОБА_20 , які потребують постійного догляду. Зазначені обставини, на думку захисту, мають істотне значення для вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою, оскільки свідчать про високі моральні якості підозрюваного, його законослухняну поведінку, повагу до державних інституцій та активну громадянську позицію. Особа, яка протягом тривалого часу допомогає військовим, літнім людям, здійснює громадську діяльність, надає постійну допомогу батькам, об`єктивно не може характеризуватися як така, що схильна до переховування від правосуддя, незаконного впливу на учасників кримінального провадження, перешкоджання встановленню істини чи вчинення інших кримінальних правопорушень.
Твердження сторони обвинувачення про існування ризиків фактично нівелюються сукупністю відомостей про особу підозрюваного, його спосіб життя, професійну діяльність, громадянську позицію, та сталі сімейні зв`язки, які свідчать про його глибоку інтегрованість у суспільство та відсутність будь-яких підстав для висновку про намір ухилятися від правосуддя або вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню.
Щодо можливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу захист зазначив, що відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції, кожен, хто заарештований або затриманий відповідно до положень підпункту «с» пункту 1 цієї статті, повинен негайно постати перед суддею чи іншим іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями бути в судове засідання. «При визначенні міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обов`язково повинна бути розглянула можливість застосування іншого (альтернативної) запобіжного заходу» - п. 80 Рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 (справа «Марченко проти України»). «Утримання під вартою буде свавіллям, оскільки національний суди не обґрунтовують необхідність такого змісту і не було розглянуто можливість застосування більш м`якою запобіжного заходу» - п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 (справа «Хайредин проти України»). Тяжкість злочину і можлива строгість покарання є одним з визначальних елементів при оцінці ризиків сховатися від правосуддя або вчинення нових злочинів, однак необхідність подальшого утримання під вартою не можна оцінювати з виключно абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Продовження строку утримання під вартою також не можна застосовувати як можливість призначення покарання за вироком у вигляді позбавлення волі, про що, зокрема, зазначено в Рішенні Європейського Суду у справі від 01.06.2006 ( «Мамедов проти Росії»). Будь-яке свавільне утримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавілля» розуміється ширше, ніж тільки невідповідність національного законодавства. Як наслідок, законне позбавлення волі за національним законодавством все одно може бути свавільним, таким чином, може порушувати Конвенцію, а саме, коли з боку державних органів мало місце несумлінність або введення в оману (рішення від 9 липня 2009 року у справі «Морен проти Німеччини»), заява № 11364/03, пункти 72, 77 та 78, з подальшими посиланнями), або коли таке позбавлення волі не було необхідно від конкретних обставин (рішення від 27 лютого 2007 року по справі «Нештак проти Словаччини» заява № 65559/01, пункт 74)».
Узагальнюючи зазначені обставини, захист зазначає, що відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Лавентс проти Латвії» та низки інших рішень, такий запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт по ступеню обмеження свободи пересування, тобто в розумінні ст. 5 Конвенції, прирівнюється до виключного запобіжного заходу – «Тримання під вартою», тому сторона захисту вважає суд повинен був вмотивувати таке рішення не тільки наявністю ризиків, а й встановити, що цей запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам. 
На думку захисту, в своєму клопотанні слідчий не обґрунтував неможливість запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування до ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів.
Згідно з Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013р. №511-550/0/4-13 вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний: враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ); зважати, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК. При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).
Однак слідчим в клопотанні не доведене необхідність застосування такого виняткового запобіжного заходу, враховуючи поведінку ОСОБА_4 , позитивні характеристики, а отже застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в даній ситуації є перебільшеним та неспіврозмірним.
На думку сторони захисту, більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний час доби буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_4 .
Крім того, захист зазначив, що для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд може встановити розмір застави, відповідно до вимог ст. 182 КПК України.? При цьому, звернув увагу на те, що ОСОБА_4 отримає заробітну платню в розмірі 28000 гривень та його родина не мають великих заощаджень. З урахуванням зазначених? обставин сторона захисту вважає, що потрібно застосувати відносно обвинуваченого заставу, яка, враховуючи дані про його особу, існування міцних важелів соціального стримування ОСОБА_4 , буде пропорційним та достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки, створить умови існування достатнього балансу між обмеженнями, які застосовує держава до особи, з її правом на свободу, на отримання належної? медичної допомоги, можливості? забезпечити? допомогу? родині, та буде цілком співмірним інкримінованому? злочину.
Заслухавши пояснення прокурора, адвоката та підозрюваного, дослідивши додані до клопотання докази, вважаю, що клопотання слідчого та клопотання захисника підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно ч.6 ст.12 КК України, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч.4 ст.189 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.
Згідно п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків.
Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.9 Конституції України міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.07.2011, Суд зазначив (п.175 справи),що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Камбел і Харлі проти Об`єднаного Королівства» від 30.08.1990, «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994, вимога розумності підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування.
Зокрема, у справі «Яблонський проти Польщі» №33492/96, пункт 83, від 21.12.2000 року, Суд зауважує, що відповідно до пункту 3 статті 5 органи влади, приймаючи рішення про те, чи слід звільняти чи затримувати особу, зобов`язані розглянути альтернативні заходи забезпечення його появи на суді. Дійсно, ця Стаття передбачає не лише право на «судовий розгляд упродовж розумного строку або звільнення до розгляду», але також передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями його явки до суду».
Крім того, обрання виключного запобіжного заходу вигляді тримання під вартою підозрюваного не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка 11.09.1997 набрала чинності для України (пункт «с» частини 1 статті 5 Конвенції). 
Вирішуючи питання доцільності запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно враховувати вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що суворість передбаченого покарання «є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летелье проти Франції» вказано, особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що органи державної влади зобов`язані здійснювати кримінальне провадження з особливою ретельністю (special diligence), якщо особа перебуває під вартою.
Так, у рішенні у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що національні органи влади повинні забезпечити особливу оперативність під час здійснення кримінального провадження щодо особи, яка перебуває під вартою, а повторення однакових підстав для продовження запобіжного заходу без належного аналізу конкретних обставин є порушенням статті 5 Конвенції.
У справі «Єлоєв проти України» ЄСПЛ встановив, що продовження тримання під вартою не може ґрунтуватися на абстрактних твердженнях про необхідність завершення досудового розслідування без наведення конкретних причин, чому це розслідування не було проведено раніше.
У справі «Ігнатов проти України» Суд дійшов висновку, що неефективність органів досудового розслідування та відсутність належної активності з їх боку не можуть виправдовувати тривале тримання особи під вартою.
Велика Палата ЄСПЛ у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» зазначила, що зі спливом часу саме держава повинна довести існування конкретних, актуальних та достатніх підстав для подальшого тримання особи під вартою.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, а також те що підозрюваний може переховуватись від слідства, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників процесу, у цьому ж провадженні, а також з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, слідчий суддя вважає за доцільним продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та такий захід, відповідає суспільним інтересам.
Згідно ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Щодо можливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави зазначаю наступне.
Конституційний Суд України в своєму рішенні № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024, зазначає що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.
Крім того, як вбачається із аналізу положень ч.4 ст.183 КПК України, можливість суду не визначати розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом суду, а не його обов`язком. 
Відповідно до п.2 ч.5 ст.182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24). ? 
Вважаю, що для уникнення безальтернативності виняткового запобіжного заходу та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, доцільно встановити розмір застави, відповідно до вимог ст.182 КПК України.? 
З урахуванням зазначених? обставин та того, що наданими суду доказами обґрунтовано не підтверджується застосування особисто ОСОБА_4 насильства при вчинені злочинів в яких він підозрюється, отримання та привласнення особисто ОСОБА_4 грошових коштів, що є предметом злочину, те, що ОСОБА_4 частково визнає свою вину у інкримінованих правопорушеннях, бажає активно співпрацювати зі слідством та надати покази по відомим йому обставинам справи, про що він заявив в судовому засіданні, а також, що ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки, бездоганну репутацію, активну громадянську позицію та користується повагою як у професійному, так і у суспільному середовищі, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де позитивно характеризується, перебування на його утриманні неповнолітньої доньки ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає разом з батьком, те, що ОСОБА_4 має постійне місце роботи у ПП «АБРИС М», за яким позитивно характеризується, також позитивну характеристику Одеської іудейської релігійної громади «Хабад-Шомрей Шабос», з 2015 року є волонтером в БО «Єврейський Фонд Єдності Колін Ізраїлю», а також, у ОСОБА_4 на утриманні перебуває його батько пенсіонер ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та матір ОСОБА_20 , які потребують постійного догляду, вважаю, що потрібно визначити розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 обов`язків, передбачених КПК України в розмірі 100 (Сто) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 332.800 (Триста тридцять дві тисяч вісімсот) гривень, яка буде пропорційним та достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки, створить умови існування достатнього балансу між обмеженнями, які застосовує держава до особи, з її правом на свободу.

Керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 196, 197, 376 КПК України,  

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУ ОСОБА_6 , погоджене з процесуальним керівником – прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42026162160000027, від 17.04.2026, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146 та ч.4 ст.189 КК України, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_4 , задовольнити частково.
 
Клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Продовжити, у відношенні підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ Одеський Слідчий Ізолятор до 27.07.2026 року.
Визначити розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 обов`язків, передбачених КПК України в розмірі 100 (Сто) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 332.800 (Триста тридцять дві тисяч вісімсот) гривень.
Роз`яснити підозрюваному, що підозрюваний або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.
У разі внесення застави, покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , строком до 27.07.2026 року, наступні процесуальні обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:
-прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою; 
-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 
-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 
-утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні та іншими особами з приводу обставин вчиненого ним кримінального правопорушення; 
-здати на зберігання до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області чи її структурних підрозділів свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що відповідно до ч.ч.8,10,11 ст.182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч.7 ст.194 КПК України. Застава внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припиняє свою дію 27.07.2026 року.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та оголошено 30.06.2026 р. о 13.10.
    Слідчий суддя 	    ОСОБА_1