ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/390/25 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М., 
за участю секретаря судового засідання Далекорій Б.В.
розглянувши матеріали справи
за позовом Берегівської окружної прокуратури, м. Берегове Закарпатської області в інтересах держави в особі
позивача 1: Західного офісу Держаудитслужби, м. Львів
позивача 2: Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», м. Київ
до відповідача 2: Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», м. Ужгород
про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів

За участю представників:
прокурор – Чулей О.Ю., посвідчення №085817 від 09.06.2026;
позивача 1 – не з`явився;
позивача 2 – не з`явився;
відповідача 1 – не з`явився;
відповідача 2 – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Берегівська окружна прокуратура діючи в інтересах держави в Західного офісу Держаудитслужби та Закарпатської обласної військової адміністрації звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» та до Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» у якому просить суд:
- визнати недійсним договір про надання послуг з капітального ремонту дороги загального користування місцевого значення С 070104 (Косонь-Попово-Гетен-Держ кордон з Угорщиною), 9+000- км 9+200-км Закарпатської області від 25.06.2018 № 21, укладений між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за результатами відкритих торгів UA-2018-05-25-001568-a;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» кошти в сумі 2 901 765,00 грн;
- стягнути в дохід держави з Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 2 901 765,00 грн.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/390/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2025 року.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено прокурору строк для усунення недоліків, виявлених судом.
Ухвалою від 16 квітня 2025 року, зважаючи на подання прокурором заяви про усунення недоліків у встановлений судом строк, суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для заяв по суті спору та призначив підготовче засідання на 13 травня 2025 року. 
В ході підготовчого провадження ухвалою від 13 травня 2025 року суд зупинив провадження у справі №907/390/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.
Ухвалою від 23 січня 2026 року з огляду на прийняття об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 19 грудня 2025 року постанови у справі №922/3456/23, суд поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання на 04 лютого 2026 року.
У підготовчому засіданні оголошувалися перерви, востаннє до 21 квітня 2026 року.
Ухвалою від 21 квітня 2026 року суд відклав підготовче засідання на 21 травня 2026 року та залишив без розгляду клопотання Берегівської окружної прокуратури про зупинення провадження у справі від 12.03.2026 року.
Крім того означеною ухвалою суд відмовив в задоволенні клопотання Берегівської окружної прокуратури про витребування від Антимонопольного комітету України належним чином завіреної копії повного тексту рішення від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 та в задоволенні клопотання Берегівської окружної прокуратури про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Антимонопольного комітету України.
21 травня 2026 року від прокурора до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання від 20.05.2026 про витребування доказів, у якому заявник просить суд: 
- витребувати у Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» належним чином завірені копії актів виконаних робіт за договором підряду № 21 від 25.06.2018, укладеним між комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» та платіжних доручень, що підтверджують виконання робіт та проведення оплат за договором від 25.06.2018 № 21. 
- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальність «Євробуд-Індустрія» належним чином завірені копії актів виконаних робіт за договором підряду № 21 від 25.06.2018, укладеним між комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» та платіжних доручень, що підтверджують виконання робіт та проведення оплат за договором від 25.06.2018 № 21.
За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою суду від 21.05.2026 постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 18.06.2026 року.
Окрім того, ухвалою від 21.05.2026 судом відмовлено у задоволенні клопотання Берегівської окружної прокуратури про витребування доказів від 20.05.2026 року.
Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі з визначених у позовній заяві підстав.
Представники сторін в судове засідання 18.06.2026 не з`явилися, відповідачі причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи усі учасники справи були повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку шляхом надіслання ухвали від 21.05.2026 до Електронного кабінету відповідача 1, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 26.05.2026 року та на встановлену за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну адресу відповідача 2: 88000, м. Ужгород, вул. Насипна, буд. 46/1 (трекінг відправлення R067183825833).
Позивач 1 згідно з поданими суду письмовими поясненнями від 29.04.2025 просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника Західного офісу Держаудитслужби.
Позивач 2 згідно з поданими суду письмовими поясненнями від 06.04.2025 просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника Закарпатської обласної державної адміністрації.
Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Згідно приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до наведених приписів процесуального закону та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, беручи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання 18.06.2026 судом не визнавалася обов`язковою, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивачів та відповідачів.
В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 18.06.2026 року.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція прокурора.
Позовні вимоги прокурором обґрунтовані наявністю в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» під час участі в процедурі закупівлі UA-2018-05-25-001568-a, що проводилася Замовником – Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» спрямування на протиправне усунення конкуренції під час проведення публічних закупівель та порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що мало наслідком спотворення результатів публічної закупівлі з капітального ремонту автомобільної дороги загального користування місцевого значення О 070104 Косонь – Попово – Гетен – Держкордон з Угорщиною км 0+100 – 9+200 Закарпатської області, що встановлено у рішенні Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р у справі № 145-26.13/10-22.
Вказані дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», на думку прокурора, спрямовані на порушення встановленого юридичного порядку з метою одержання права на укладення договору підряду від 25.06.2018 за № 21 не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а обмежує розвиток конкуренції у державі. 
Прокурор також вказує про наявність умислу в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» щодо вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак, на думку прокурора, вказаний вище незаконний спосіб отримання права на укладення договору про закупівлю є підставою для визнання такого договору підряду від 25.06.2018 за № 21, укладеного за результатами проведеної закупівлі, недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства.
При цьому, в якості правових наслідків недійсності договору, укладеного за результатами публічної закупівлі, прокурором з посиланням на ч. 3 ст. 228 ЦК України зазначено про необхідність повернення Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» одержаних коштів у розмірі 2 901 765,00 грн Замовнику за договором – Комунальному підприємству Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», в той час, як отримані останнім за рішенням суду кошти підлягають стягненню в дохід держави.
Письмові пояснення позивачів.
Позивач 1 відповідно до письмових пояснень від 29.04.2025 зазначає, що заходи державного фінансового контролю у спірних правовідносинах Держаудитслужбою не здійснювалися, відповідно, інформація стосовно прийнятого рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р у справі № 145-26.13/10-22, за результатами, якого встановлено факти порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, стала відома Управлінню з отриманого листа Берегівської окружної прокуратури від 13.02.2025 за №07.50-101-106-25/677 вих-25
Повідомляє також, що договір на закупівлю робіт «Капітальний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення О 070104 Косонь - Попово - Гетен - Держкордон з Угорщиною км 0+000 - 9+200 Закарпатської області» з ТОВ «Євробуд-Індустрія» зі строком дії по 31.12.2020 року Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» був укладений з ТОВ «Євробуд-Індустрія» 25.06.2018 року за № 21 на загальну суму 27 100 000,00 гривень, який згідно звіту про виконання договору про закупівлю, оприлюдненого 19.01.2021 в електронній системі закупівель, виконаний на суму 2 901 765,00 гривень, тобто до дати розгляду справи, та винесення відповідного рішення Антимонопольним комітетом України про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.
Звертає увагу, що заходи, на які уповноважені органи державного фінансового контролю відповідно до норм пунктів 8, 10 статті 10 Закону № 2939-XII, здійснюються виключно за результатами відповідних заходів державного фінансового контролю, а самим Законом № 922-VIII також не передбачено право органу державного фінансового контролю звернення до суду із позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти.
Позивач 2 згідно з письмовими поясненнями від 06.04.2025 вказує, що узгоджені дії учасників закупівлі UA-2018-05-25-001568-a та відсутність реальної конкуренції між ТОВ «Євробуд-Індустрія» і ФОП Акопян В.К, що встановлено у антимонопольній справі №145- 26.13/10-22 та підтверджено в судових рішеннях у справі № 910/16038/23 унеможливили прозору та відкриту процедуру торгів чим порушили інтереси держави та суспільства.
Доводить, що наведена обставина, у свою чергу, є підставою для визнання недійсним договору підряду від 25.06.2018 за № 21, укладених між відповідачами у справі відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України.
Заперечення (відзиви) відповідачів.
Відповідачами не подано суду відзиву на позов відповідно до приписів ст.ст. 165, 178 ГПК України.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
25 травня 2018 року Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» в електронній системі публічних закупівель «ProZorro» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі «Капітальний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення О 070104 Косонь – Попово – Гетен – Держкордон з Угорщиною км 0+100 – 9+200 Закарпатської області» (ідентифікатор закупівлі UA-2018-05-25-001568-а). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 29 097 104,00 гривень.
Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій та протоколу розкриття тендерних пропозиції UA-2018-05-25-001568-а від 11.06.2018 участь у вказаній закупівлі взяли три учасники: ТОВ «Євробуд-Індустрія» з остаточною пропозицією 27 100 000,00 грн, Фізична особа-підприємець Акопян Вардан Ковалоевич з остаточною пропозицією 25 200 270,00 грн та ТОВ «Борзнянська пересувна шляхово-будівельна механізована колона».
Протоколом засідання тендерного комітету Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» від 14.06.2018 № 72 прийнято рішення про визнання ТОВ «Євробуд-Індустрія» переможцем торгів, тендерна пропозиція якого відповідає умовам Тендерної документації Замовника та є більш економічно вигідною, а тендерна пропозиція Фізичної особи-підприємця Акопяна В.К. була визнана такою, що не відповідає вимогам тендерної документації.
На підставі зазначеного електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір з ТОВ «Євробуд-Індустрія».
25 червня 2018 року між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», як Замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», як Підрядником укладено Договір підряду № 21 (надалі – Договір), за змістом п. 1.1. якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Підрядник бере на себе зобов`язання своїми силами і засобами, на власний ризик виконати роботи - «Капітальний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення О 070104 Косонь – Попово – Гетен – Держкордон з Угорщиною км 0+100 – 9+200 Закарпатської області» (ДК 021:2015 – 45230000-8) відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та в обумовлений цим Договором термін. Замовник, в свою чергу, зобов`язується прийняти закінчений капітальним ремонтом об`єкт і сплатити вартість виконаних робіт.
Додатковими угодами №1 від 25.06.2018, №2 від 16.11.2018, №3 від 13.03.2019, №4 від 29.03.2019 до Договору внесено зміни у частині визначених бюджетних зобов`язань на оплату вартості робіт на 2018-2019 роки.
Матеріали справи, зокрема, звіт про виконання договору про закупівлю від 19.01.2021 року свідчать, що укладений відповідачами Договір виконано його сторонами на суму вартості робіт 2 901 765,00 грн, що визнається усіма учасниками цієї справи та підтверджується додатково змістом Додаткової угоди №4 до Договору з визначенням вартості виконаних відповідачем 1 робіт у 2018-2019 роках.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 за № 229-р у справі № 145-26.13/10-22 визнано ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізичну особу-підприємця Акопяна Вардана Ковалоевича винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, зокрема, при закупівлях «Капітальний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення О 070104 Косонь – Попово – Гетен – Держкордон з Угорщиною км 0+100 – 9+200 Закарпатської області» (ідентифікатор закупівлі UA-2018-05-25-001568-а), проведеної Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» (п. 48 резолютивної частини рішення від 23.08.2023 № 229-р).
Під час розгляду Адміністративною колегією Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України справи № 145-26.13/10-22 встановлено обставини, які свідчать про узгоджену поведінку ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізичної особи-підприємця Акопяна В.К., зокрема:
- використання однієї і тієї ж IP-адреси при вході в аукціон (п.п. 523-528 рішення від 23.08.2023 за № 229-р);
- використання однієї і тієї ж IP-адреси при створенні тендерних пропозицій та подання звітності до податкових органів (п.п. 529-547 рішення від 23.08.2023 за № 229-р);
- однакове місцезнаходження обох учасників (п.п. 548-555 рішення від 23.08.2023 за № 229-р);
- пов`язаність через фізичну особу за спільною адресою (п.п. 556-563 рішення від 23.08.2023 за № 229-р);
- синхронність подання пропозицій, одинакові властивості електронних файлів учасників закупівлі, створення електронної адреси працівниками конкурента, зазначення одного і того ж номера телефону при створенні електронної пошти, надання фінансової допомоги (п.п. 564-598 рішення від 23.08.2023 за № 229-р);
- здійснення між учасниками телефонних дзвінків, що свідчить про координацію дій між товариствами (п.п. 599-611 рішення від 23.08.2023 за № 229-р).
З урахуванням викладеного Антимонопольним комітетом України у п. 613 рішення від 23.08.2023 за № 229-р зроблено висновок, що ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізична особа-підприємець Акопян В.К. під час підготовки документації для участі у спірних закупівлях діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, а конкурентне змагання, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель за Законом України «Про публічні закупівлі» було відсутнє.
З огляду на вищезазначене, вказаним рішенням Антимонопольного комітету України на ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізичну особу-підприємця Акопяна В.К. накладено штраф за виявлені порушення у розмірі 2 052 976,00 грн на ТОВ «Євробуд-Індустрія» і 83 167,00 грн на Фізичну особу-підприємця Акопяна В.К. (п.п. 49, 50 резолютивної частини рішення від 23.08.2023 за № 229-р).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2024 у справі №910/16038/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» про визнання недійсними та скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16,17, 19, 20, 22, 23, 25, 26, 28, 29, 31, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 42, 45, 46, 48, 49, 51, 52, 54, 55, 57, 58 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» у справі № 145-26.13/10-22.
З листа Антимонопольного комітету України від 24.05.2024 за №145-29.3/09-5280е вбачається, що накладені рішенням від 23.08.2023 № 229-р штрафи ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізична особа-підприємець Акопян В.К. добровільно не оплатили, у зв`язку з чим Комітетом подано позовну заяву до суду.
З посиланням на законність та обґрунтованість рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р прокурор стверджує, що узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізична особа-підприємець Акопян В.К. тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результат проведених торгів, порушивши право Замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції», та призвели до порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у результаті чого не було дотримано принципів здійснення закупівель, передбачених ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель.
За позицією прокурора, така поведінка ТОВ «Євробуд-Індустрія» та Фізичної особи-підприємця Акопяна В.К. є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що, в свою чергу, свідчить про недійсність укладеного між відповідачами договору за результатами спірної процедури закупівлі як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу ТОВ «Євробуд-Індустрія» на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 228 ЦК України із застосуванням визначеної у ч. 3 ст. 228 ЦК України спеціальної реституції, за якою при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
З урахуванням наведеного, застосовуючи наслідки недійсного правочину, прокурор просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» грошові кошти у розмірі одержаного відповідачем 1 за Договором на суму 2 901 765,00 грн, а одержані підприємством за рішенням суду грошові кошти у розмірі 2 901 765,00 грн стягнути в дохід держави.
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Згідно з ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Виходячи з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
Відповідно до частини 3 статті 23 цього ж нормативно-правового акту, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено суб`єктний склад позивачів у складі Державної аудиторської служби України та Закарпатської обласної державної адміністрації.
В обґрунтуванні наявності підстав для представництва та необхідність захисту інтересів держави прокуратура зазначає, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо визнання недійсним договору підряду № 21 від 25.06.2018, як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу ТОВ «Євробуд-Індустрія», адже вчинення відповідачем 1 порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати торгів, призвело до закупівлі робіт за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендерів її видимості, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю.
При цьому, за позицією прокурора, Держаудитслужба, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснює захист інтересів держави, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII (із змінами та доповненнями) (далі – Закон № 2939-XII).
За ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України»).
Відповідно до п.п. 8, 10 абз. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Згідно з п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 (із змінами) (далі - Положення) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
У абз. 3 п.п. 9, п. 4 Положення визначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Водночас, згідно з п.п. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, в тому числі, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Згідно з підпункту 3 пункту 4 цього ж Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель.
Відповідно до вказаного Положення Державна аудиторська служба України вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пп.9 п.4 Положення).
Таким чином, визначені у п.п. 8, 10 абз. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України», абз. 3 п.п. 9, п. 4, п.п. 20 п. 6 Положення про Державну аудиторську службу України повноваження органів Держаудитслужби самостійно звертатися до суду обумовлені здійсненим заходом державного фінансового контролю та пов`язуються з:
- визнанням недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, що виявлено під час проведення заходу державного контролю;
- усуненням виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо їх усунення);
- стягнення у дохід держави коштів, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
За встановлених в даній справі обставин, які не заперечуються учасниками справи, у спірних правовідносинах визначені Законом № 2939-XII заходи державного фінансового контролю щодо спірної закупівлі UA-2018-05-25-001568-а Державною аудиторською службою України не проводилися, а докази на підтвердження вжиття таких заходів матеріали справи не містять.
Таким чином, суд висновує, що у спірних правовідносинах не встановлено право/можливість подання Держаудитслужбою позовних заяв щодо визнання недійсним договору про закупівлю та застосування спеціальних наслідків його недійсності через порушення, за твердженням прокурора, законодавства, що не виявлялося Держаудитслужбою та не було предметом фінансового моніторингу або іншого заходу державного фінансового контролю.
Нерелевантною до спірних правовідносин є постанова Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, позаяк в означеній постанові Верховного Суду відсутні будь-які висновки щодо застосування Закону № 2939-XII та/або Положення про Державну аудиторську службу України, в тому числі щодо можливості Держаудитслужбою без проведення заходу державного фінансового контролю публічної закупівлі самостійно ініціювати позов про недійсність договору укладеного за її наслідками, а в ч. 4 ст. 236 ГПК України встановлено обов`язок врахування висновків щодо застосування конкретних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду, а не результатів розгляду тієї чи іншої справи Верховним Судом.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності спірного у цій справі договору прокурор визначив положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений відповідачами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатами закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 за № 229-р у справі № 145-26.13/10-22.
Так, відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення спірного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції). Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною. Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд висновує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судовому засіданні в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що такий був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 за № 229-р у справі № 145-26.13/10-22, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірних правочинів ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, Договір підряду № 21 від 25.06.2018 має реальний характер, ціна договору відповідно до його п. 2.1. (27 100 000,00 грн) не перевищує ціну закупівлі UA-2018-05-25-001568-а, що визначена у оголошенні від 25.05.2018, а умови оспорюваного Договору відповідачами виконано з урахуванням Додаткових угоди №1 від 25.06.2018, №2 від 16.11.2018, №3 від 13.03.2019, №4 від 29.03.2019 до Договору та в межах визначених ними бюджетних фінансувань на суму 2 901 765,00 грн.
Наведене підтверджується також і звітом про виконання Договору підряду № 21 від 25.06.2018 вбачається з п. 1.1. Додаткової угоди №4 до Договору з визначенням вартості виконаних відповідачем 1 робіт у 2018-2019 роках та не оспорюється прокурором.
Таким чином, за результатами часткового виконання оспорюваного прокурором договору було досягнуто мету публічної закупівлі, зокрема, сторона Замовника прийняла визначені у Договорі роботи ремонту автомобільної дороги на визначених у Тендерній документації умовах, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботи неналежної якості, зокрема:
- не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій (того, що роботи за спірним договором були виконані за завищеними цінами або того, що аналогічні роботи могли бути виконані з використанням менших ресурсів); 
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким були роботи з капітального ремонту визначених у Договорі автомобільних доріг, в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання бюджетних коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
Більше того, суд звертає увагу прокурора, що у спірних правовідносинах фінансування закупівлі не здійснювалося виключно за рахунок коштів державного бюджету, відповідач 2 є комунальним підприємством, майно якого за змістом п. 5.2. затвердженого Закарпатською обласною радою Статуту Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» є комунальною власністю, що a priori виключає підставність доводів про суперечність такого договору інтересам держави, що є необхідною умовою для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу.
Враховуючи викладене, суд висновує про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Окремо слід звернути увагу прокурора на декларований ним намір застосування норм ч. 3 ст. 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні ч. 3 ст. 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочиною тільки першою стороною) - при наявності умислу у обох сторін; 
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) – при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами ч. 3 ст. 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
У зв`язку з наведеним у спірних правовідносинах застосування спеціальних наслідків недійсності Договору підряду № 21 від 25.05.2018 за правилами ч. 3 ст. 228 ЦК України у випадку підтвердження недійсності такого договору та з урахуванням доводів прокурора про наявність умислу тільки у Підрядника (відповідача 1) полягає у:
- поверненні Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», сплачених Замовником грошових коштів на виконання Договору в сумі 2 901 765,00 грн;
- відшкодування в дохід держави вартості одержаних Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» на виконання Договору від Підрядника робіт за цінами, які існують на момент відшкодування (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України).
В даному випадку слід також звернути увагу прокурора і на неефективність обраного ним способу захисту в аспекті необхідності з`ясування пропорційності додаткових витрат в разі стягнення з Замовника в дохід держави відшкодування вартості робіт за цінами, які існують на момент відшкодування у випадку задоволення позовних вимог в цій справі у визначеній в ч. 3 ст. 228 ЦК України диспозиції правових наслідків недійсності правочину вчиненого з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства з умислом однієї із сторін договору.
При цьому, прокурор помилково трактує положення ч. 3 ст. 228 ЦК України як необхідність стягнення в дохід держави грошових коштів від відповідача 1 транзитом через стягнення їх на користь відповідача 2, що не узгоджується ані з положеннями самої ч. 3 ст. 228 ЦК України чи приписами цивільного законодавства, які дають визначення реституції як такої, ані з законами звичайної логіки, позаяк в такому разі у третьому реченні ч. 3 ст. 228 ЦК України було б прямо визначено про стягнення зі сторони, яка діє з умислом всього одержаного в дохід держави.
Суд враховує також невідповідність та формальну неузгодженість «пропонованого» прокурором застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, позаяк стягнення з Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» в дохід держави грошових коштів безвідносно до того чи отримані такі кошти відповідачем 2 від винної (за позицією прокурора) сторони договору – Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» означають не лише застосування ч. 3 ст. 228 ЦК всупереч її прямим приписам, але й перекладення тягаря відповідальності на невинну (за позицією прокурора) сторону – стягнення з Замовника грошових коштів безвідносно до отримання ним коштів від Підрядника.
В даному контексті також слід звернути увагу прокурора на правову позицію, що також викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, за якою враховуючи, що закупівлю товарів проводив орган місцевого самоврядування за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є Закарпатська обласна територіальна громада, тоді як прокурор у позові просить стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не Закарпатського обласного бюджету (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для органу місцевого самоврядування є очевидно непропорційним втручанням в право власності Закарпатської обласної територіальної громади.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на встановлену судом відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особи позивача 1 з ініційованого предмету та підстав позову, недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, обрання прокурором і неналежного, і неефективного способу можливого захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, в задоволенні позовних вимог належить відмовити.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати прокурора по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на самого прокурора у справі.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 192, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 19 червня 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.