Номер провадження: 22-ц/813/3239/26 
Справа № 521/13077/24
Головуючий у першій інстанції Шевчук Н. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Міністерство оборони України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу,

встановив:
20 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила встановити факт її проживання разом з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу понад п`ять років, а саме з 2018 року до часу його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтовано такими обставинами.
В кінці 2018 року позивачка познайомилася з ОСОБА_3 , з яким стала проживати за місцем її реєстрації однією сім`єю, як чоловік та дружина за адресою: АДРЕСА_1 .
З вказаного вище часу, позивачка разом з ОСОБА_3 вела спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю. У березні 2021 року вони переїхали до міста Одеси, де продовжили спільне проживання однією сім`єю, винаймаючи житло за адресою: АДРЕСА_2 , а потім з 01 липня 2022 року орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
За час проживання однією сім`єю вони вели спільний побут, представляли один одного своїм сім`ям, як чоловіка та дружину, разом святкували сімейні свята з їхніми родичами, їздили на відпочинок, мали спільних друзів. 
13 вересня 2023 року за спільні кошти придбали автомобіль «Hyundai Sonata», номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 , однак більшу частину часу транспортний засіб використовувся саме позивачкою. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 загинув, боронячи у лавах ЗСУ територіальну цілісність та незалежність України.
Позивачка за власні кошти організовувала поминальний обід, більшу частину коштів за поховання сплатила військова частина у якій ОСОБА_3 проходив військову службу.
На початку липня 2024 року позивачці зателефонувала відповідачка та на прохання останньої позивачка передала особисті речі ОСОБА_3 , а також оригінал свідоцтва про смерть, його медалі та нагороди. 
Через деякий час відповідачка зателефонувала позивачці та повідомила, що саме вона єдина спадкоємиця першої черги за законом після смерті її сина ОСОБА_3 , тому позивачка має передати їй також і транспортний засіб та документи на такий.
Позивачка зазначає, що визнання факту її проживання однією сім`єю разом з ОСОБА_3 надасть їй змогу впорядкувати питання набуття прав за вказаний вище період, як дружини. 
Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гудковська В.С., просить скасувати рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
За доводами апеляційної скарги суд не надав належної правової оцінки тому, що позивачка позбавлена можливості надати такі докази спільного проживання з 
 ОСОБА_3 , як акт спільного проживання, покази свідків, упродовж з 2018 року по березень 2021 року, оскільки адреса за якою вони проживали ( АДРЕСА_1 ) наразі є тимчасово окупованою територією. 
Натомість нею надана певна сукупність інших доказів, які додані до позову та підтверджують підстави позову. Крім цього, нею також надано докази, які підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , починаючи з березня 2021 року, зокрема, спільні фотографії, виписку з карткового рахунку, договори оренди квартири, сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, яким суд не надав належну правову оцінку.
Також скаржниця зазначає, що суд належним чином не врахував, що ОСОБА_3 двічі на місяць, починаючи з наступного місяця, що передував його мобілізації до лав ЗСУ, перераховував на її картковий рахунок грошове забезпечення та додаткову грошову винагороду у повному обсязі. Такі дії вчинялися ним з метою формування спільного бюджету, витрат на харчування, влаштування нею побуту у їх спільній орендованій квартирі, а також для заощадження на придбання транспортного засобу.
У сім`ї позивачки та ОСОБА_3 існувала чітка домовленість про розподіл фінансових обов`язків, згідно з якою більшу частину витрат, у тому числі й щомісячне забезпечення спільного побуту, добровільно взяв на себе ОСОБА_3 . Такий підхід був усвідомленим рішення обох партнерів та свідчив про наявність спільного бюджету, навіть про формальну відсутність офіційного шлюбу. Факт регулярного перерахування ОСОБА_3 грошових коштів на її користь, свідчить про взаємну матеріальну підтримку та спільне сімейне життя скаржниці із загиблим.
Упродовж спільного проживання, скаржниця навчалася, згодом отримувала заробітну плату у адвокатському об`єднанні «Автопоміч Україна», де працювала дистанційно, тобто отримувала дохід, частину якого заощаджувала з метою придбання транспортного засобу. 
Перебування ОСОБА_3 на позиціях під час несення ним військової служби не спростовує факт наявності між сторонами сімейних стосунків, які тривали до та під час участі ОСОБА_3 у бойових діях. 
Пояснення свідків, заявлених стороною відповідача містять суперечності та не узгоджуються між собою, що викликає сумніви у їх достовірності, тому не мали прийматися судом до уваги.
На вказану апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пацалова Т.В., подала відзив у якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Як на підставу заперечень проти апеляційної скарги, посилається на те, що надані скаржницею спільні фотографії свідчать лише про існування між нею та ОСОБА_3 у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами, а пояснення свідків не дають підстав для визнання скаржниці та ОСОБА_3 такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Пояснення свідків сторони позивача не є достовірними. Підстави позову щодо спільного проживання скаржниці з ОСОБА_3 упродовж 2018 року по березень 2021 року спростовуються доказами, що містяться у матеріалах справи, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Також спростовуються матеріалами справи і підстави позову щодо проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , починаючи з березня 2021 року по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звертає увагу, що переказ грошових коштів на рахунок позивачки ОСОБА_3 здійснював, починаючи з березня 2022 року, однак такі транзакції не пов`язані з тим, що у них був спільний бюджет та спільні витрати. 
В судовому засіданні скаржниця ОСОБА_1 та її представниця, адвокат Гудковська В.С., підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Представниця відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Пацалова Т.В., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася у с. Чорнянка Каховського району Херсонської області ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також в матеріалах справи містяться роздруківки фотознімків з соціальних мереж, на яких зображені жінка та чоловік, датуються вказані фото з 2019 року. 
Судом досліджено всі надані позивачкою фото, деякі з них ідентифікувати за особами неможливо, деякі - не мають дати відтворення.
З копії договору оренди житлового приміщення, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 30.05.2021 року, убачається, що його предметом є оренда квартири у АДРЕСА_4 (без номеру будинку) за 4500 грн. Вказаний договір підписано ОСОБА_1 та орендодавцем.
Також з копії договору безоплатної оренди житлового приміщення від 01.07.2022 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , убачається, що орендодавець представляє орендареві і членам його родини в складі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на один рік квартиру по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 з подальшою пролонгацією, безкоштовно. Вказаний договір також підписаний як з боку орендодавця та і з боку ОСОБА_1 . Інших підписів договори не містять.
Стороною відповідача до відзиву було надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.08.2024 року №392867520, відповідно до якої право власності на квартиру в АДРЕСА_2 , зареєстровано як спільну часткову власність за ОСОБА_6 - 1/4 частина, ОСОБА_7 - 1/4 частина, ОСОБА_8 - 1/4 частина, та ОСОБА_9 - 1/4 частина.
Також, з матеріалів справи судом убачається, що позивачкою та ОСОБА_3 08.02.2024 року було придбано квитки на потяг Львів – Одеса.
Відповідно до акту про фактичне проживання осіб від 19.06.2024 року, складеного групою фізичних осіб: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , за участі ОСОБА_1 , про те що остання проживаючи з ОСОБА_3 як чоловік та жінка мешкали у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_7 , вели спільне господарство, проводили разом вільний час.
З роздруківки банківської виписки, наданої АТ «КБ «ПриватБанк» убачається, що за період з 04.03.22 року по 28.03.2024 року ОСОБА_3 перераховував на картковий рахунок позивачки ОСОБА_1 грошові кошти, періодичністю приблизно два рази на місяць.
З наданої позивачкою копії сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 01.09.2022 року убачається, що адресою місця проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 .
З копії трудової книжки ОСОБА_3 убачається, що 14.11.2017 року він був призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, 21.10.2019 року був прийнятий на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України, 21.10.2021 року був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту, 27.10.2021 року розпочато виплати допомоги по безробіттю, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», 01.12.2021 року припинено виплату допомоги по безробіттю.
Згідно витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 26.02.2022 року №46, старшого лейтенанта запасу ОСОБА_3 було призначено командиром стартового взводу стартової батареї 2 дивізіону, ВОС 70-85003.
З довідки про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 , убачається, що старший лейтенант ОСОБА_3 дійсно в період з 30.03.2021 року по 03.06.2021 року брав участь у здійсненні заходів і забезпечення національної безпеки та оборони.
Згідно відповіді з Головного сервісного центру МВС від 29.08.2024 року №31/2402, автомобіль «Сhevrolet lacetti» 2006 року випуску, який з 16.11.2021 року належав ОСОБА_3 , 12.09.2023 року був ним відчужений та перереєстрований на нового власника. В свою чергу, 13.09.2023 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на автомобіль «Нyundai sonata» 2017 року випуску.
Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/4656928 від 14.09.2023 року, такий укладено між НАСК «Оранта» та ОСОБА_3 , забезпечений транспортний засіб «Нyundai sonata», відповідальність іншого водія за вказаним полісом, окрім сина відповідачки вказаним полісом не застрахована.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер, про що Чорноморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано відповідне свідоцтво про смерть від 10.04.2024 року, серія НОМЕР_4 .
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть №101 ОСОБА_3 загинув в медичній установі від поранень.
Відповідно до довідки Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 05.09.2024 року № вих- ВХ-4069-24-4463, бюджетом Чорноморської міської територіальної громади передбачено надання матеріальної допомоги в сумі 25000 грн на організацію поховання загиблих військовослужбовців, однак організацією поминального обіду займаються родичі, які здійснили поховання.
Відповідно до донесення адресованого командиру військової частини НОМЕР_5 від 03.05.2024 року про смерть (загибель) майора ОСОБА_3 - начальника штабу першого заступника командира другого зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_6 , убачається, що останній ІНФОРМАЦІЯ_4 помер в лікарні після отриманих поранень під час ракетного обстрілу при виконанні бойового завдання, смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини), похований 11.04.2024 року на ділянці № НОМЕР_7 , ряд № НОМЕР_8 , місце № НОМЕР_9 , кладовища КП «Молодіжне – 2», яке розміщено між селом Великодолинське та село Малодолинське Одеської області; склад сім`ї, яка знаходилася на утриманні військовослужбовця: мати ОСОБА_2 , 1976 року народження, брат ОСОБА_13 , 2003 року народження.
Відповідно до Витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №138 від 14.05.2024 року, майора ОСОБА_3 було виключено зі списків особового складу частини та направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку із смертю. Премію в розмірі 390% за квітень 2024 року виплачено, надбавку за роботу в умовах режиму обмежень в розмірі 15% вплачено, 1 квітня по 6 квітня 2024 року виплачено посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років за квітень 2024 року, виплачено надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% за квітень 2024 року, виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, виплачено допомогу на проведення поховання в розмірі п`яти прожиткових мінімумів 14600 грн.
Також з довідки, наданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 від 18.09.2024 року №1/2941 убачається, що в особовій справі майора ОСОБА_3 , в якості членів родини числяться мати ОСОБА_2 , 1976 року народження, брат ОСОБА_13 , 2003 року народження; пункт 17 - сімейний стан записано: неодружений.
З копії квитанцій та фіскальних чеків від Банківських установ та суб`єктів господарської діяльності, зокрема, з фіскального чеку від 29.04.2024 року убачається, що на рахунок ОСОБА_3 було перераховано 2080 грн, інші копії фіскальних чеків, квитанцій не підтверджують ані платників коштів, призначення платежів.
З відповіді Національного університету «Одеська юридична академія» від 10.12.2024 року №1898-26 убачається, що 07.08.2019 року ОСОБА_1 з 01.09.2019 року було зараховано до контингенту студентів 1 курсу магістратури денної форми здобуття освіти за спеціальністю «Право», а Наказом від 28.12.2020 року ОСОБА_1 було відраховано з контингенту студентів 2 курсу у зв`язку із завершенням навчання.
З листа Херсонського державного університету від 10.03.2025 року вих. №03-32/356 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з 01.09.2015 року по 27.06.2019 року навчалася на історико – юридичному факультеті спеціальності «Правознавство». Диплом бакалавра ОСОБА_1 видано 27.06.2019 року.
Як на підставу задоволення вимог апеляційної скарги, скаржниця на стадії апеляційного перегляду долучила нові докази, які не досліджувалися судом першої= інстанції.
Вирішуючи питання щодо можливості врахування нових доказів, доданих скаржницею до апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого. 
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.5 ст. 177 ЦПК України). 
Згідно з пунктом 5 частини першоїстатті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Відповідно до частин другої, третьоїстатті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об"єктивно не залежали від нього.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).
Як зазначає Верховий Суд, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами.
Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті365, частин другої, третьої статті367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першоїстатті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
НормиЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів. По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;
суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);
наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі N 646/857/18 (провадження N 61-5330св24), від 16 лютого 2026 у справі
 № 199/3455/22 (провадження N 61-13307 св 23).
Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (провадження N 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19 (провадження N 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 521/574/22 (провадження N 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі N 140/1322/22).
Під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі N 918/237/20.
ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі N 46/603).
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що винятковим випадком, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - може бути наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з
Причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі N 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі N 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі N 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі N 638/6852/18).
Відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2023 року у справі N 552/7368/21).
Як на підставу врахування апеляційним судом нових доказів, скаржниця в апеляційній скарзі посилається на те, що станом на час звернення з позовом до суду вона вважала, що надана нею сукупність доказів є достатньою для задоволенню позову, натомість потреба у дослідженні нових доказів виникла після ухвалення судом оскаржуваного рішення.
Отже, підстави з якими скаржниця пов`язує можливість врахування апеляційним судом нових доказів носить виключно суб`єктивний, а не об`єктивний характер, оскільки вони залежали від волевиявлення скаржниці, у той час як кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Колегія суддів зауважує, що у цій справі скаржниця є позивачкою, тобто ініціатором позову, та з огляду на положення ч.5 ст. 177 ЦПК України докази в обґрунтування підстав позову, вона мала подати до суду першої інстанції. 
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що не має правових підстав для прийняття таких доказів на стадії апеляційного перегляду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи судом не встановлено того факту, що позивачка та ОСОБА_3 проживали, як однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2018 року до дня загибелі останнього, оскільки надані позивачкою письмові докази та показання свідків, які є суперечливими між собою, в повному обсязі виникнення між особами усталених відносин, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, таких як спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, спільний відпочинок, піклування чоловіка та жінки один про одного, не підтверджують. Позивачкою не доведено того факту, що придбання ОСОБА_3 автомобіля у 2023 року відбувалось як спільна покупка, оскільки доказів того, що позивачка власними коштами брала участь у придбанні вказаного майна суду не надано, про що також свідчить поліс страхування, де єдиним водієм було вказано ОСОБА_3 . При цьому судом враховано, що під час розгляду справи позивачка не заперечувала того факту, що вказаний вище автомобіль був придбаний в тому числі і за рахунок проданого ОСОБА_3 автомобіля «Шевроле» та заощаджень саме із його заробітної плати (грошового забезпечення). Надана позивачкою банківська виписка з її рахунку свідчить лише про перерахунок ОСОБА_3 коштів, без вказаної мети такого перерахування, що також не може свідчити жодним чином про ведення спільного господарства, планування сімейних витрат між особами та, відповідно, спільного бюджету. Крім того, суд зазначив, що не доведено і спільного проживання позивачки з ОСОБА_3 на орендованих квартирах. Навпаки, наданий позивачкою сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 01 вересня 2022 року в якому вказано, що адресою місця проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 також суперечить наданим позивачкою письмовим доказами, а саме: договору безоплатної оренди житлового приміщення від 01 липня 2022 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , з якого убачається, що орендодавець представляє орендареві і членам його родини в складі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на один рік квартиру по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 з подальшою пролонгацією, безкоштовно. Тобто, на час отримання ОСОБА_3 вказаного вище сертифікату, за логікою позивача, його місце проживання вже було не на АДРЕСА_8 . Зворотного позивачкою суду не доведено належними та допустимими доказами. Водночас, колеги ОСОБА_3 , допитані в судовому засіданні як свідки, неодноразово вказували на ту обставину, що з початку війни ОСОБА_3 перебував на позиціях та не був у відпустці до 2023 року. Окрім того, суд врахував ту обставину, що в особовій справі майора ОСОБА_3 в якості членів родини числяться мати ОСОБА_2 , 1976 року народження, брат ОСОБА_13 , 2003 року народження; пункт 17 - сімейний стан записано: неодружений, що убачається з довідки, наданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 від 18 вересня 2024 року №1/2941. Тобто станом на 2022 рік, на час початку повномасштабного вторгнення, ОСОБА_3 вважав членами своєї родини виключно матір та рідного брата. Суд дійшов висновку, що встановлені вище обставини не свідчать про те, що між ОСОБА_3 , який загинув, захищаючи Батьківщину, та позивачкою як між дружиною та чоловіком склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, відтак не підтверджено факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому суд зазначив, що ані допитані в судовому засіданні свідки, ані наданий позивачкою акт про факт її проживання з ОСОБА_3 в орендованій квартирі, ані надані фотокартки також не підтверджують наявності між особами саме подружніх відносин, оскільки жоден зі свідків достеменно не підтвердив факт, який має на меті встановити у заявлений позивачкою період, а фотографії, частину яких можливо ідентифікувати за особами, свідчать лише про фотографування окремих моментів життя, відпочинку тощо двох молодих людей.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 N 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі N 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі N 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі N 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі N 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі N 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі N 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі N 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі N 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі N 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі N 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі N 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі N 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі N 361/4744/19.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі N 643/6799/17 (провадження N 61-1623св19)).
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі N 524/10054/16 (провадження N 61-21748св18).
Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі N 466/3769/16 (провадження N 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц (провадження N 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі N 712/14547/16-ц (провадження N 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі N 490/10757/16-ц (провадження N 61-42601св18).
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Верховний Суд у постановах від 05 жовтня 2022 року в справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року в справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року а справі N 199/3941/20 вказував, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі N 694/1540/20, від 25 березня 2026 року в справі N 709/2037/24).
Факт реєстрації місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі N 543/563/22).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі N 362/3705/20).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як убачається з матеріалів справи позивачкою на підтвердження факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю у період з 2018 року по 06 квітня 2024 року, ОСОБА_1 надано суду такі докази: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , лікарське свідоцтво про його смерть, акт про фактичне проживання від 19 червня 2024 року, квитанцію про оплату поминальної вечері, світлини у кількості 38 штук, договори оренди квартири від 30 травня 2021 року та від 01 липня 2022 року, квитки на потяг, банківську довідку, сертифікат про проходження ОСОБА_3 наркологічного огляду, трудову книжку ОСОБА_3 , довідку про його участь у забезпеченні оборони України, дипломи ОСОБА_3 . 
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 у вказаний вище період, ведення спільного бюджету, господарства та побуту та не довела, що між нею та ОСОБА_3 у цей період були відносини, притаманні подружжю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, що надані позивачкою докази у своїй сукупності є недостатніми для встановлення заявленого факту.
Так, згідно відомостей особової справи ОСОБА_3 , останній у якості членів свої родини зазначив мати – ОСОБА_2 (відповідачку) та брата – ОСОБА_13 , відомості про позивачку відсутні. 
Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_3 , останній починаючи з 14 листопада 2017 року по 21 жовтня 2019 року проходив строкову військову службу за призовом у військовій частині, яка територіально дислокується у АДРЕСА_9 , а починаючи з 21 жовтня 2019 року по 21 жовтня 2021 року проходив службу за контрактом у військовій частині, яка дислокується у АДРЕСА_1 .
Упродовж 01 вересня 2015 року по 27 червня 2019 року позивачка здобувала освіту у Херсонському державному університеті на денній формі навчання, а згодом з 01 вересня 2019 року по кінець 2020 року на такій самій формі навчання у Національному університеті «Одеська юридична академія». 
Наведені вище відомості спростовують аргументи скаржниці щодо її спільного проживання з ОСОБА_3 з 2018 року по 2021 року за місцем її реєстрації, а саме АДРЕСА_1 , яке є територіально віддаленим від місця несення служби ОСОБА_3 та навчання скаржниці. 
Також є сумнівними твердження скаржниці про те, що починаючи з березня 2021 року вони разом з ОСОБА_3 переїхали до м. Одеси, де спільно проживали винаймаючи квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки до 21 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині, яка дислокується у АДРЕСА_1 .
З копії договору оренди житлового приміщення від 30 травня 2021 року, убачається, що такий укладено між ОСОБА_4 , як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем. Предметом правочину є надання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користування строком на 1 рік квартири, загальною площею 32 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .
Водночас, як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, починаючи з 05 вересня 2020 року власником зазначеної вище квартири є ОСОБА_14 .
Натомість, відомості про те, що ОСОБА_4 , який зазначений у вказаному договорі, діяв на підставі довіреності, виданої власником майна або про те, що цей правочин є договором суборенди, у справі відсутні, що викликає обґрунтовані сумніви у достовірності цього документа, як джерела доказу.
Разом із цим, починаючи з 26 лютого 2022 року ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині, яка дислокується у смт Хлібодарське, Одеської області, що унеможливлює його постійне проживання у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Усупереч ст. ст. 12,81 ЦПК України, позивачкою, що є її процесуальним обов`язком не доведено підстави позову, зокрема, щодо придбання нею та ОСОБА_3 , у тому числі за її власні грошові кошти транспортного засобу «Sonata», власником якого був ОСОБА_3 . 
Надані позивачкою спільні світлини з відпочинку, у одних з яких неможливо встановити дату створення, спілкування у месенджерах, перерахування коштів, а також покази свідків, які знайомі з позивачкою у різний час, достовірно не свідчать про спільне ведення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 господарства, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, протягом більш ніж 5 років.
Позивачкою не довено існування між нею та ОСОБА_3 протягом тривалого часу відносин, притаманних сім`ї. Саме собою перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у близьких стосунках, надання їй допомоги не можуть беззаперечно свідчити, що між ними склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, що надані позивачкою докази у своїй сукупності є недостатніми для встановлення заявленого факту.
Як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§ § 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява N 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява N 49684/99).
Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи і містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду з якими не погоджується скаржниця.
Доказів, які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова