ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. В`ячеслава Чорновола, 29/32, м. Кропивницький, 25006, 
тел. (0522) 30-10-22, 30-10-23, код ЄДРПОУ 03499951,
e-mail: inbox@kr.arbitr.gov.ua, web: http://kr.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року		Справа № 912/842/26	

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Кузьміної Б.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу № 912/842/26
за позовом Дочірнього підприємства "Завод залізобетонних виробів" Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроенергобудпром" (27500, Кіровоградська область, м.Світловодськ, вул. Комсомольська, буд. 29)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тор Логістик" (27500, Кіровоградська область, Олександрійський район, м. Світловодьк, вул. Героїв України, буд. 94, кв. 118)
про стягнення 64 281,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Дочірнього підприємства "Завод залізобетонних виробів" Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроенергобудпром" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тор Логістик" про стягнення орендної плати за січень, лютий, березень 2026 року в сумі 21 427,20 грн, неустойки у розмірі 42 854,40 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди приміщення № 34-О від 02.01.2023 в частині сплати орендних платежів та своєчасного повернення орендованого майна в належному стані.
Ухвалою від 24.04.2026 (після усунення недоліків позовної заяви позивачем) суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 912/842/26; постановив справу № 912/842/26 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами; ухвалив розпочати розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Ухвала від 24.04.2026 вручена відповідачу 24.04.2026 доставленням в Електронний кабінет 24.04.2026 о 14:14 (а.с. 37).
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов та не повідомив суд про наявність заперечень проти заявлених позовних вимог, будь-яких заяв та/або клопотань до суду не подавав.
Згідно з положеннями частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
За частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Дослідивши пояснення позивача, наведені в позовній заяві, та наявні у справі докази, господарський суд встановив обставини, які є предметом доказування у справі.
02.01.2023 між Дочірнім підприємством "Завод залізобетонних виробів" Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроенергобудпром" (далі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тор Логістик" (далі - Орендар) був укладений Договір оренди приміщення № 34-О (далі - Договір, а.с. 6-7), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві у строкове платне користування приміщення - частину профілакторію для автобусів для ведення господарської діяльності, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому Договорі (далі іменується "Приміщення"), та зобов`язується сплачувати Орендодавцеві орендну плату (пункт 1.1. Договору).
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. Договору адреса приміщення, що орендується: 27500, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Городоцька (Єгорова), буд. 77. Загальна площа Приміщення, що орендується: 297,6 кв. м.
Стан Приміщення, що орендується, на момент передання в оренду: придатне для використання у відповідності до мети оренди, визначеної у п. 2.1. цього Договору (пункт 1.4. Договору). 
Згідно з пунктом 4.1. Договору строк оренди Приміщення, що орендується - до 31 грудня 2023 року. 
Розмір орендної плати складає: 4 960,00 грн без ПДВ, ПДВ - 992,00 грн, з ПДВ - 5 952,00 грн (пункт 5.1. Договору). 
Пункт 5.5. Договору передбачає, що у разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Приміщення за Актом прийому-передачі включно. Орендодавець у разі припинення (розірвання) Договору оренди повинен прийняти Приміщення у строк не більше 5 (п`яти) календарних днів. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим Договором).
Відповідно до пункту 7.1. Договору у разі припинення або розірвання Договору Орендарем повернути Орендодавцеві, орендоване Приміщення в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки в разі погіршення стану орендованого Приміщення.
Строк цього Договору починає свій перебіг з 02 січня 2023 року та закінчується 31 грудня 2023 року. У разі відсутності заяви від однієї із Сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на кожний наступний рік (з 01 січня по 31 грудня відповідного року) на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором (пункти 10.3. - 10.4. Договору).
Пункт 10.7. Договору установлює, що Орендодавець чи Орендар мають право розірвати цей Договір, попередивши письмово іншу Сторону за один місяць. Сторона вважається повідомленою про розірвання цього Договору на одинадцятий день з моменту направлення їй за адресою, зазначеною у цьому Договорі відповідного письмового повідомлення. Договір вважається розірваним через місяць з моменту повідомлення іншої Сторони про розірвання договору.
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
02.01.2023 на виконання умов договору сторони підписали Акт приймання-передачі (далі - Акт) об`єкта оренди, за яким Орендодавець передав у строкове платне користування, а Орендар прийняв об`єкт оренди - Приміщення - частину профілакторію для автобусів (а.с. 8).
31.01.2024 сторони уклали Додаткову угоду до договору оренди приміщення № 34-О від 02.01.2023, у якій визначили новий розмір орендної плати в розмірі 5 952,00 грн без ПДВ, ПДВ - 1 190,40 грн, а всього - 7 142,40 грн з ПДВ (а.с. 8 на звороті).
24.11.2025 Орендар направив Орендодавцю повідомлення за вих. № 12 щодо розірвання договору оренди приміщення № 34-О від 02.01.2023, з 31.12.2025 або у інший найкоротший термін у разі досягнення усної домовленості. Просив підготувати акт приймання-передачі до Договору (а.с. 9).
26.12.2025 комісія позивача як Орендодавця склала Акт огляду та приймання приміщення, в якому зафіксувала, що здійснила огляд приміщення - частини профілакторію для автобусів, площею 297,6 кв.м за адресою: м. Світловодськ, вул. Городоцька, 77, що повертається з оренди ТОВ "ТОР ЛОГІСТИК" за договором оренди № 34-О від 02.01.2023. Комісія позивача встановила та зазначила в Акті від 26.12.2025 про таке. В приміщенні не перебувають транспортні засоби, обладнання, запасні частини. Приміщення передається у справному стані. Приміщення захаращене. На підлозі приміщення виявлено мішки, пакети, коробки зі сміттям, використаними запасними частинами, дрова, речі. 
В Акті від 26.12.2025 зазначено, що до нього додаються фото приміщення. 
За висновком комісії позивача, наведеним в Акті від 26.12.2025, об`єкт оренди не може бути прийнятий з оренди до моменту його приведення в належний стан та вивезення Орендарем сміття (а.с. 9 на звороті, 10-11). 
На доданих до Акта від 26.12.2025 фотоматеріалах зображене захаращене сміттям приміщення (а.с. 10-11).
З пояснень позивача, наведених у позовній заяві та відповідачем не заперечених, суд установив, що до 13.03.2026 відповідач (Орендар) прибрав приміщення та вивіз сміття.
13.03.2026 комісія позивача як Орендодавця склала Акт огляду та приймання приміщення, в якому зафіксувала, що в приміщенні не перебувають транспортні засоби, обладнання, запасні частини; приміщення передається в справному стані, приміщення прибране; приміщення може бути прийняте з оренди (а.с. 12).
Позивач склав акти надання послуг за Договором від 31.01.2026 № 21 на суму 7 142,40 грн з ПДВ (а.с. 32), від 28.02.2026 № 29 на суму 7 142,40 грн з ПДВ(а.с. 33), від 31.03.2026 № 61 на суму 7 142,40 грн з ПДВ (а.с. 32 на звороті). Зазначені акти підписані лише з боку позивача.
31.03.2026 позивач склав акт приймання-передачі об`єкта оренди за Договором (а.с. 33). 
Зазначений акт був направлений позивачем відповідачу 08.04.2026 поштовим відправленням з описом вкладення (а.с. 13). Акт від 31.03.2026 підписаний лише з боку позивача (а.с. 33). 
Позивач направив відповідачу претензію за вих. № 9 від 25.03.2026, якою вимагав погасити заборгованість зі сплати орендної плати за січень, лютий та березень 2026 року в загальному розмірі 21 426,00 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди приміщення № 34-О від 02.01.2023 (а.с. 11 на звороті).
31.03.2026 відповідач надав відповідь на вказану претензію за вих. № 13, в якій повідомив, що: "...Договір оренди приміщення №34-О від 02.01.2023 року був розірваний нами з 31.12.2025 року, про що вам направлений лист Вих.№12 від 24.11.2025 року. Приміщення фактично звільнене та не використовується. Ніяких усних чи письмових зауважень чи заперечень щодо незгоди припинення договору від вашої сторони не надходило. Вважаємо, що акти надання послуг, що виписані вами за 1 квартал 2026 року є неправомірними та не погоджуємося з ними. Надання послуг оренди приміщення загальною площею 178,6 кв.м. у 1 кварталі 2026 року фактично не відбувалося, тому ми відмовляємося підписувати акти надання послуг №21 від 31 січня 2026 року, №29 від 28 лютого 2026 року та акт за березень 2026 року, що нами поки не отриманий, виписані по Договору оренди приміщення №34-0 від 02.01.2023. Тим більше, що лише 31 березня 2026 року нам передані Акти надання послуг № 21 від 31 січня 2026 року, № 29 від 28 лютого 2026 року і наше Товариство навіть не повідомлене про кількість виписаних подібних актів з вашої сторони..." (а.с. 12 на звороті). 
Вирішуючи спір, господарський суд ураховує таке.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України установлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 759 та статті 761 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Частиною 3 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
У частині 1 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майнм з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За частиною 1 статті 773 Цивільного кодексу України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.
Відповідно до частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц щодо застосовування наведених положень виснувала, що законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. При цьому, сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.06.2019 у справі № 640/12616/17, у самому договорі сторони можуть установити й інший момент припинення строку дії договору найму (оренди).
Згідно з частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
За змістом наведених норм із закінченням строку договору оренди, на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).
Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України.
Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
З урахуванням викладеного, користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.
За приписами частини 4 статті 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд установив, що у пунктах 10.3. - 10.4. Договору сторони погодили, що строк цього Договору починає свій перебіг з 02 січня 2023 року та закінчується 31 грудня 2023 року. У разі відсутності заяви від однієї із Сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на кожний наступний рік (з 01 січня до 31 грудня відповідного року) на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.
Частина 3 статті 653 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Орендар направив Орендодавцю повідомлення від 24.11.2025 № 12 щодо розірвання договору оренди приміщення № 34-О від 02.01.2023 з 31.12.2025 або у інший найкоротший термін у разі досягнення усної домовленості та лише до 13.03.2026 привів приміщення в належний стан, що дозволяло позивачу прийняти його з оренди.
У позовній заяві позивач посилається на обставину припинення Договору і стверджує про обов`язок відповідача повернути об`єкт оренди в належному стані. 
Ураховуючи зазначені вище правові норми, умови укладеного сторонами Договору, зокрема пунктів 10.4, 10.7. Договору, а також пояснення позивача, суд дійшов висновку, що строк дії Договору та строк оренди закінчився 31.12.2025.
Позивач здійснив нарахування та заявив до стягнення орендну плату за період з січня до березня 2026 року у загальній сумі 21 427,20 грн.
Суд установив, що строк оренди закінчився 31.12.2025 і з 01.01.2026 відповідач мав обов`язок повернути об`єкт оренди в належному стані. За такого права та обов`язки сторін у справі як наймодавця і наймача, які до 01.01.2026 перебували у сфері регулятивних правовідносин, з 01.01.2026 перейшли у сферу охоронних правовідносин та охоплювалися надалі правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Ураховуючи зазначене вище та правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 (пункти 9.10-9.14), суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача орендної плати за січень, лютий, березень 2026 року в розмірі 21 427,20 грн не підлягає задоволенню.
Суд відхилив посилання позивача на пункт 5.5 Договору ("У разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Приміщення за Актом прийому-передачі включно. Орендодавець у разі припинення (розірвання) Договору оренди повинен прийняти Приміщення у строк не більше 5 (п`яти) календарних днів. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим Договором)").
Зокрема, як уже зазначалось, у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 Верховний Суд виснував, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України). Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Щодо позовних вимог про стягнення неустойки.
Зі змісту статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України убачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Законодавцем у частині 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові 09.09.2019 у справі № 910/16362/18.
До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у виді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.
Позивач посилається на неналежний стан об`єкта оренди, що унеможливлював його прийняття від відповідача, який (стан) усунутий лише станом на 13.03.2026.
Відповідач не заперечив повідомлених позивачем обставин та доказів готовності об`єкта оренди до повернення позивачу в належному стані у більш ранню дату, ніж 13.03.2026, не подав.
Суд установив у цій справі, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо своєчасного повернення орендованого майна 31.12.2025 в належному стані, чим порушив умови пункту 7.1. Договору, оскільки лише станом на 13.03.2026 вивіз сміття і прибрав приміщення, привівши об`єкт оренди у належний стан. У зв`язку з перебуванням об`єкта оренди в неналежному стані, позивач мав право не приймати його з оренди. Листом від 24.11.2025 відповідач просив позивача підготувати акт приймання-передачі. 13.03.2026, після приведення відповідачем об`єкта оренди в належний стан, позивач в акті від 13.03.2026 констатував можливість прийняття приміщення з оренди. Тобто уже 13.03.2026 позивач мав можливість прийняти об`єкт з оренди, про що вказав в акті від 13.03.2026. Водночас, позивач склав такий акт лише 31.03.2026, направивши його відповідачу 08.04.2026. Причин неможливості складання акта приймання-передачі 13.03.2026 у позовній заяві не наведено.
Ураховуючи зазначене вище, зокрема зафіксовану в акті від 13.03.2026 готовність об`єкта до прийняття його з оренди 13.03.2026, суд вважає, що прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення орендованого майна мало місце в період з 01.01.2026 до 13.03.2026, за який відповідач повинен сплатити неустойку в порядку статті 785 ЦК України.
Позивач виконав розрахунок неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна виходячи з суми орендної плати з урахуванням ПДВ, тобто 7 142,40 грн, за період з 31.12.2025 до 31.03.2026.
Суд вважає за необхідне застосувати у цій справі правові висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19. 
Зокрема, Верховний Суд виснував, що Податковим кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України.
Виходячи з аналізу частини другої статті 785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
З огляду на таке, Верховний Суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Зазначена правова позиція також підтримана в постанові Верховного Суду від 31.03.2026 у справі № 914/2867/24.
За такого, розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача неустойки здійснено з безпідставним врахуванням суми ПДВ.
Суд також не погодився з визначеним позивачем періодом нарахування неустойки (31.12.2025 - 31.03.2026), оскільки останнім днем строку оренди було 31.12.2025, а готовність об`єкта до прийняття з оренди мала місце вже в день складання позивачем акта 13.03.2026, отже, належним періодом для нарахування неустойки є 01.01.2026 - 13.03.2026.
З огляду на викладене, суд здійснив власний розрахунок неустойки за період з 01.01.2026 до 13.03.2026:
- сума неустойки за січень 2026 року становить 11 904,00 грн (5 952,00 грн х 2), тут і надалі 5 952,00 грн - сума орендної плати без ПДВ (додаткова угода від 31.01.2024 № 34-О);
- сума неустойки за лютий 2026 року становить 11 904,00 грн (5 952,00 грн х 2);
- сума неустойки за березень 2026 року (01.03.2026 - 13.03.2026) становить 4 992,00 грн (5 952,00 грн х 13 днів : 31 день х 2).
Отже, розмір неустойки за період з 01.01.2026 до 12.03.2026, що підлягає до стягнення з відповідача за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, становить 28 800,00 грн (11 904 + 11 904 + 4 992 = 28 800). 
У стягненні 14 054,40 грн (42 854,40 - 28 800,00 = 14 054,40) неустойки суд відмовляє.
Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з нормами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги вищенаведене, а також оцінивши подані позивачем докази в їхній сукупності, господарський суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: на суму 28 800 грн неустойки.
Господарський суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, ураховує таке.
Згідно з частинами 1, 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частина 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлює, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Отже, з урахуванням положень статті 4 Закону України "Про судовий збір", позивач за подання позову у цій справі мав сплатити судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, натомість позивач судовий збір сплатив у розмірі 3 328,00 грн, тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Судовий збір у розмірі 665,60 грн, в силу вимог пункту частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, може бути повернутий позивачу з Державного бюджету за його письмовим клопотанням.
Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 2 662,40 грн покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.
Зокрема з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у сумі 1 192,83 грн (28 800,00 грн х 2 662,40 грн / 64 281,60 грн).
Керуючись статтями 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тор Логістик" (27500, Кіровоградська область, Олександрійський район, м. Світловодськ, вул. Героїв України, буд. 94, кв. 118; код ЄДРПОУ: 44203156) на користь Дочірнього підприємства "Завод залізобетонних виробів" Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроенергобудпром" (27500, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Комсомольська, буд. 29; код ЄДРПОУ: 05784779) неустойку в розмірі 28 800,00 грн, а також 1 192,83 грн судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати до електронних кабінетів учасників справи.

Повне рішення складено 23.06.2026.

Суддя Б.М. Кузьміна