ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7780/24 Головуючий суддя І інстанції Балабай С. С.
Провадження № 22-ц/818/899/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на рішення Холодногірського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2025 року у справі №642/7780/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернулося через підсистему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 495632222 від 05.08.2022 у розмірі 58285,00 грн та судових витрат, що складаються з судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 05.08.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №495632222 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором – №MNV86S3Q.
Як зазначено позивачем, 05.08.2022 товариством було перераховано грошові кошти в сумі 12 500,00 грн на банківську карту № НОМЕР_1 , що належить відповідачці, що, в свою чергу, слугує доказом того, що відповідачка прийняла пропозицію ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначених у відповідних реєстрах.
28.11.2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії Договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови Договору залишилися без змін. 
31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено Додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк Договору до 31 грудня 2021 року. У цій Додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте дата його укладення залишена як 28.11.2018 та №28/1118-01.
31.12.2021 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.
31.12.2022 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови Договору залишилися без змін, відповідно до Договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року.
31.12.2023 сторони Договору факторингу уклали Додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії Договору до 31 грудня 2024 року.
30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 30/1023-01, зі строком дії до 31 грудня 2024 року.
28.10.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу №28/10/24/У, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.
Позивач зазначає, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022 складає 58 285,00 грн, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.
Заочним рішенням Холодногірського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник позивача Хлопкова М.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, просить вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.
Наголошує, що у Договорах факторингу чітко визначено, що моментом набуття права вимоги є підписання Реєстру прав вимог або Акту прийому-передачі реєстру боржників до відповідного договору.
Вказує, що права вимоги за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022 передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивачу на підставі Реєстрів, які оформлені належним чином.
Зазначає, щоукладення Договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з відповідачкою від 05.08.2022 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким Договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору Договір факторингу був чинним.
Робить висновок, що у зв`язку з цим позивач належним чином довів факт переходу права вимоги.
Зауважує, що у чинному законодавстві немає прямої вказівки на те, що право вимоги переходить лише після оплати. Стаття 1077 ЦК України, яка регулює факторинг, лише встановлює обов`язок сплати за договором факторингу, але не визначає момент переходу прав. Це дозволяє сторонам договору самостійно визначати, коли відбувається перехід права вимоги, що відповідає загальному принципу свободи договору, закріпленому в цивільному праві.
Посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою право вимоги може перейти раніше фактичної оплати, якщо це передбачено договором.
Робить висновок, якщо в договорі не зазначено, що право вимоги переходить тільки після оплати, то відсутність платежу не впливає на сам перехід права. У такому випадку фактор просто залишається боржником за оплатою, але це не означає, що право вимоги до боржника не перейшло. Таким чином, за наявності підписаного Реєстру та інших документів можна доводити, що право вимоги перейшло, навіть, якщо фактична оплата ще не відбулася.
Щодо підтвердження перерахування коштів зазначає, що позивачем було надано платіжне доручення №a8174a7d-eb16-4338-a723-e0942836ab38 від 05.08.2022 з відміткою товариства. Крім того, посилається на Довідку №09/2024, видану відповідно до Договору №1336 від 26.09.2013 з АТ «ПриватБанк» про те, що за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено успішний платіж №2048863018 через платіжний сервіс банку на карту відповідачки.
Таким чином, вважає, що позивачем підтверджено факт перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки, що свідчить про виконання первісним кредитором своїх зобов`язань. Оскільки повний номер картки є банківською таємницею, для ідентифікації операції банку достатньо наявних реквізитів платежу.
Щодо судових витрат зазначає, що позивач у зв`язку з розглядом справи поніс витрати у розмірі 12 056,00 грн. Наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат: судовий збір за подання позовної заяви – 2 422,40 грн та за подання апеляційної скарги – 3633,60 грн; витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, становлять 6 000,00 грн. Зауважує, що зазначені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, необхідно покласти на відповідачку.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України, дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін.

Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на постанови Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17 та від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, зазначив, що законодавство допускає відступлення майбутніх вимог лише за умови їх визначеності. Передача невизначених вимог тягне наслідки неукладеності правочину через недосягнення згоди щодо його предмета. Суд також вказав, що належних доказів переходу права вимоги за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022 на виконання п.1.3 Договору факторингу щодо майбутньої грошової вимоги не надано.
Крім того, суд послався на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими доказами набуття права вимоги за кредитним договором є належно оформлений договір про відступлення права вимоги, реєстр договорів із зазначенням відповідного кредитного договору, а також докази оплати за таким договором (постанови Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №905/306/17, від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 та від 15.04.2024 у справі №2221/2373/12).
Отже, суд дійшов висновку, що позивач не довів факту відступлення права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022.
Разом з цим суд зазначив, що позивачем не доведено фактів перерахування та отримання кредитних грошей відповідачкою, оскільки наявні у справі документи не містять повного номеру картки одержувача коштів, а тому за такими документами неможливо ідентифікувати особу позичальника та належним чином достовірно встановити, що грошові кошти були надані саме відповідачці. З огляду на це суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважаючи їх законними та обґрунтованими, такими, що відповідають встановленим у справі обставинам і не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження доводів у позові було зазначено наступне.
05.08.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №495632222 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
З умовами та порядком укладення кредитного договору відповідачка була ознайомлена і повністю з ними погодилася.
Отже, кредитний договір було сформовано в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства 05.08.2022. Відповідачка, зазначивши свої персональні дані та реквізити банківської картки, пройшла етапи підтвердження наміру отримати кредит і підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором №MNV86S3Q, який було направлено на вказаний нею номер телефону та введено в системі 05.08.2022 о 10:09:00. Після цього ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на її банківську картку 12 500,00 грн, що підтверджує прийняття нею умов кредитування.
Кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у погодженому розмірі. Натомість відповідачка зобов`язалася своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором строки та виконувати інші передбачені договором зобов`язання.
Як вбачається з платіжного доручення від 05.08.2022, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 12 500,00 грн на особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк».
Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 495632222 від 05.08.2022, що підтверджується Витягом з реєстру прав вимоги №198 від 11.10.2022.
Позивачем також надано Додаткову угоду №19 до вказаного Договору, згідно з якою строк його дії закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі – лише після належного та повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.
30.10.2023 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №30/1203-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022 , що підтверджується Витягом з реєстру прав вимоги №1 від 30.10.2023.
28.10.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено Договір факторингу №28/10/24/У, згідно з умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідачка не виконала своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу права грошової вимоги вона не здійснила жодного платежу для погашення заборгованості ані на рахунки ТОВ «Юніт Капітал», ані на рахунки попереднього кредитора. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022 у розмірі 58 285,00 грн.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (у тому числі електронній) формі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у електронних документах або воля сторін виражена за допомогою електронних засобів зв`язку та підписана стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми не встановлені законом, а також може укладатися за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем і вважається таким, що укладений у письмовій формі.

Порядок укладення електронних договорів регулюється Законом України «Про електронну комерцію», який передбачає можливість укладення договорів в електронній формі з використанням електронних засобів ідентифікації сторін.

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором є алфавітно-цифрова послідовність, яка додається до електронних даних особою, що приймає пропозицію укласти електронний договір, та використовується для його підписання.

Аналогічні правові висновки щодо укладення електронних договорів викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Встановлені судом першої інстанції обставини та висновки про укладення вищевказаного кредитного договору не оскаржуються, а тому відповідно до ст.367 ЦПК України колегія суддів їх не перевіряє.

Поряд із цим матеріали справи не містять належних і достатніх доказів видачі первісним кредитором та отримання відповідачкою кредитних коштів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктами 3,21,28,29,30,31,36,37,40,52,54,68,81,82,85,86,90,94 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що безготівкові розрахунки – перерахування коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів, а також перерахування надавачами платіжних послуг коштів, внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів; ініціатор – особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. 

До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач; користувач платіжних послуг (далі - користувач) – фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком – клієнт банку; кредитовий переказ – платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; кредитовий трансфер – платіжний інструмент у вигляді сукупності процедур, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, що використовується для ініціювання кредитового переказу або миттєвого кредитового переказу; ліцензія на надання фінансових платіжних послуг (далі - ліцензія) – ліцензія, що надається Національним банком України юридичній особі відповідно до цього Закону та засвідчує право такої юридичної особи на провадження діяльності з надання всіх або окремих фінансових платіжних послуг; надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку – надавач платіжних послуг, у якому відкритий рахунок платника для виконання платіжних операцій; надавач платіжних послуг з ініціювання платіжної операції – юридична особа, яка в установленому цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України порядку отримала право на надання послуг з ініціювання платіжної операції; небанківський надавач платіжних послуг – надавач платіжних послуг, що не є банком. 

До небанківських надавачів платіжних послуг для цілей цього Закону належать надавачі платіжних послуг, передбачені пунктами 2-7 частини першої статті 10 цього Закону; отримувач – особа, на рахунок якої зараховується сума платіжної операції або яка отримує суму платіжної операції в готівковій формі; платіжна інструкція – розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платник – особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції або яка ініціює платіжну операцію шляхом подання/формування платіжної інструкції разом з відповідною сумою готівкових коштів; розрахунковий банк – уповноважений оператором відповідної платіжної системи банк, що бере участь у проведенні розрахунків у платіжній системі; споживач – фізична особа, яка отримує або має намір отримати платіжну послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю; суб`єкти платіжних операцій – користувачі (платники, отримувачі) та відповідні надавачі платіжних послуг; сума платіжної операції – відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції має бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі; унікальний ідентифікатор – комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції; фінансова установа, що має право на надання платіжних послуг, – небанківська фінансова установа, що не має статусу платіжної установи або установи електронних грошей та має право надавати окремі фінансові платіжні послуги, перелік яких визначений законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.

Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги: 1) послуги із зарахування готівкових коштів на рахунки користувачів, а також усі послуг щодо відкриття; 2) обслуговування та закриття рахунків (крім електронних гаманців); 3) послуги з виконання платіжних операцій із власними коштами користувача з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 4) послуги з виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), за умови що кошти для виконання платіжної операції надаються користувачу надавачем платіжних послуг на умовах кредиту, у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 5) послуги з емісії платіжних інструментів та/або здійснення еквайрингу платіжних інструментів; 6) послуги з переказу коштів без відкриття рахунку; 7) послуги з випуску електронних грошей та виконання платіжних операцій з ними, у тому числі відкриття та обслуговування електронних гаманців.

Статтею 10 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до надавачів платіжних послуг належать: 1) банки, філії іноземних банків (далі - банки); 2) платіжні установи (у тому числі малі платіжні установи); 3) філії іноземних платіжних установ; 4) установи електронних грошей; 5) фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг; 6) оператори поштового зв`язку; 7) надавачі нефінансових платіжних послуг; 8) Національний банк України; 9) органи державної влади, органи місцевого самоврядування. 

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом. Банки мають право надавати платіжні послуги на підставі банківської ліцензії без отримання окремої ліцензії відповідно до цього Закону. 

Банки надають платіжні послуги в порядку, передбаченому цим Законом та Законом України «Про банки і банківську діяльність». 

Фінансова установа, що має право на надання платіжних послуг, має право надавати фінансову платіжну послугу за умови включення права на надання такої фінансової платіжної послуги до ліцензії на діяльність такої фінансової установи відповідно до закону з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також включення такої особи до Реєстру. Платіжна установа (у тому числі мала платіжна установа), установа електронних грошей набуває статусу фінансової установи з дня її включення до Реєстру.

Згідно з даними з Державного реєстру юридичних осіб, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (код ЄДРПОУ 38569246) включено до реєстру, серед видів діяльності зазначено грошове посередництво (основний вид діяльності) та надання іншої допоміжної діяльності у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення.

Згідно з ч.1 ст.29 Закону країни «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова компанія – це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох з таких видів фінансових послуг: 1) надання коштів та банківських металів у кредит; 2) надання гарантій; 3) факторинг; 4) фінансовий лізинг; 5) торгівля валютними цінностями; 6) фінансові платіжні послуги з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів.

Відповідно до приписів пункту 6 розділу І Інструкції про безготівкові розрахунку в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 за №163 (далі за текстом – Інструкція №163), платіжна інструкція – розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція – будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платник – особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції; сума платіжної операції – відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції повинна бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі.

На підтвердження надання 05.08.2022 відповідачці кредитних коштів у розмірі 12 500,00 грн позивачем надано суду платіжне доручення №a8174a7d-eb16-4338-a723-e0942836ab38 від 05.08.2022, складене ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та виписку з особового рахунку за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022, підготовлену ТОВ «Юніт Капітал», які не відповідають вимогам, які законодавство передбачає для первинних бухгалтерських документів, які підтверджують перерахування первинним кредитором своїх грошових коштів позичальнику. Таким документом є виписка з банківського рахунку первинного кредитора про здійснення відповідної грошової операції на користь позичальника, або платіжна інструкція з відміткою банку про здійснення операції та іншою інформацією, яка передбачена згаданою Інструкцією №163.

Такий висновок ґрунтується на особливостях бухгалтерського оформлення безготівкових грошових операцій первинним кредитором у даній справі, який не є банківською фінустановою, та на правових висновках, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно з якими позичальник-банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте, ані з наданого позивачем платіжного доручення, ані з виписки з особового рахунку, чи з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ фактично був здійснений у безготівковій формі за рахунок грошових коштів первинного кредитора на користь відповідачки на підставі вищевказаного кредитного договору. Надані позивачем на підтвердження виконання первинним кредитором обов`язків за кредитним договором документи не містять відповідної інформації, а тому за відсутності на них відмітки банку про здійснення грошової операції у безготівковій формі вони не є належними доказами реального виконання умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів первинним кредитором (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та їх отримання позичальником ( ОСОБА_1 ), що є необхідною умовою виникнення зобов`язань у позичальника за цим договором. Наведені з цього приводу доводи скарги цих висновків суду не спростували.

Крім того, неможливо встановити належність картки №5168-74ХХ-ХХХХ-0286 відповідачці, а також відсутня будь-яка інформація про віднесення даного переказу саме до кредитного договору №495632222 від 05.08.2022.

Платіжне доручення, яке фактично є розпорядженням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь надавача платіжних послуг для здійснення переказу коштів, не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 , а зазначена в ньому інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку до таких документів. Надане позивачем платіжне доручення за відсутності в ньому відповідної відмітки банку про проведення зазначеної грошової операції не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів. Сам по собі факт складання або подання платіжного доручення (інструкції), без підтвердження реального проведення такої операції у безготівковій формі через банківську установу, – не є належним підтвердженням зарахування коштів кредитора на рахунок їх отримувача.

Зазначене відповідає змісту пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 (зі змінами) про те, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. 

Вказівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток до Інструкції №163 (пункт 10 розділу I)), передбачають наявність такої інформації у платіжних інструкціях, зокрема: платіжна інструкція засвідчується підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (п.19 Інструкції №163).

Аналогічні недоліки є у виписці з особового рахунку за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022, поданої ТОВ «Юніт Капітал», оскільки вона створена самим позивачем, є похідним, аналітичним документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

Крім того, як правильно було зазначено судом першої інстанції, наявні в матеріалах справи докази не містять повної інформації про номер платіжного засобу, на який, згідно з доводами позивача, було перераховано суму кредиту, що не дозволяє належним чином ідентифікувати його належність саме відповідачці ОСОБА_1 .

Водночас слід зазначити, що позикодавець, надаючи фінансові послуги та зважаючи на особливості укладення таких видів договорів, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», був зобов`язаний вести облік наданих позичальникам коштів.

За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачкою кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредиту в розмірі 12 500,00 грн за кредитним договором №495632222 від 05.08.2022, та щодо недоведеності права вимоги у позивача за таким договором кредиту.

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не підтверджують факту отримання відповідачкою кредитних коштів.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається також на Довідку №09/2024, видану АТ «ПриватБанк» відповідно до Договору №1336 від 26.09.2013 про те, що за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено успішний платіж №2048863018 через платіжний сервіс банку на карту відповідачки №5168-74ХХ-ХХХХ-0286.

Разом з тим, ці докази не є належними і допустимими для підтвердження здійснення перерахунку грошових коштів, якими мають бути у даному випадку лише первинні –бухгалтерські документи. 

Колегія суддів констатує, що відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача.

При цьому суд апеляційної інстанції у даному випадку позбавлений підстав самостійно збирати докази, тоді як клопотань від позивача про витребування таких доказів, як це передбачено ЦПК України, до суду не надходило.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.

З урахуванням викладеного судом правильно зроблено висновок, що позивачем не доведено фактів перерахування та отримання кредитних грошей відповідачкою, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» залишити без задоволення.

Заочне рішення Холодногірського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 червня 2026 року.
Головуючий –       В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.