ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Київ
справа № 404/547/18
провадження № 51 - 4900 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016120020014747
від 25 листопада 2016 року, № 12020120020001374 від 25 лютого 2020 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, зареєстрованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,
за ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України,
за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 та захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 грудня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України, та виправдано
на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України через відсутність в діяннях складів кримінальних правопорушень.
Прийнято рішення щодо речових доказів, процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.
Вироком Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_9 задоволено частково.
Зазначений вирок місцевого суду скасовано, ухвалено новий вирок, за яким ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ст. 115 ч. 1 КК України на строк 10 років;
- за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України на строк 15 років.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим  ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
ОСОБА_6 взято під варту в залі судового засідання, початок строку відбування ним покарання ухвалено рахувати з 22 жовтня 2025 року.
У строк відбування покарання ОСОБА_6  зараховано:
- попереднє ув`язнення з 28 грудня 2017 року по 06 червня 2018 року та з 27 лютого 2020 року по 14 грудня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі;
- цілодобовий домашній арешт з 06 червня по 06 серпня 2018 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.
Вироком апеляційного суду  ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено
за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.
В листопаді 2016 року у ОСОБА_6 за місцем його проживання
на АДРЕСА_2 виник конфлікт з ОСОБА_10 ,
під час якого ОСОБА_6 , діючи з умислом на вбивство ОСОБА_10 , наніс йому невстановленим предметом численні удари по голові й тулубу, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер.
Після цього ОСОБА_6 , з метою приховати вчинений злочин, відніс труп ОСОБА_10 за домоволодіння АДРЕСА_3 та закопав його на березі річки Інгул.
Крім того, 24 лютого 2020 року в період з 19 години 00 хвилин по 20 годину
00 хвилин, під час вживання алкогольних напоїв в будинку за місцем проживання
ОСОБА_6 між ним та ОСОБА_11 на ґрунті неприязних відносин,
що виникли раптово, почався конфлікт, під час якого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, діючи з умислом на вбивство останнього, наніс невстановленим предметом удар у голову ОСОБА_11 , від чого він втратив рівновагу та впав на підлогу, а ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила вбивство, діючи з особливою жорстокістю, використовуючи невстановлені тупі металеві предмети, із значною силою наніс ОСОБА_11 не менше
70 ударів по різним частинам тіла, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження,
від яких він помер.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України через відсутність в його діяннях складів кримінальних правопорушень.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції, усупереч вимогам статей 370, 374, 404, 419 КПК України, діючи з обвинувальним ухилом, вибірково дослідив докази, зокрема не допитав усіх свідків, не зіставив їхні показання з показаннями виправданого
та іншими доказами, не навів вичерпних доводів щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги прокурора та дійшов безпідставних висновків про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Цей суд оцінив ті ж докази, які оцінював суд першої інстанції,
але надав їм іншу оцінку, хоча вони не є беззаперечними і не доводять вину ОСОБА_6 , та безпідставно констатував суперечливість наведених місцевим судом підстав для виправдання ОСОБА_6 .
Вказує, що епізоду умисного вбивства ОСОБА_10 судом не було допитано жодного свідка, при цьому в основу вироку необґрунтовано покладено непослідовні, недостовірні та суперечливі показання свідка ОСОБА_11 , отримані
в порядку ст. 225 КПК України, інші ж докази не підтверджують факт вчинення злочину ОСОБА_6 . За епізодом умисного вбивства ОСОБА_11 апеляційний суд обґрунтував свій вирок суперечливими показаннями свідка ОСОБА_12 , на якого ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_13 вказували
як на особу, яка вбила ОСОБА_11 . Однак суд апеляційної інстанції необґрунтовано відкинув показання ОСОБА_13 про непричетність до злочину ОСОБА_6 , водночас обґрунтувавши свої висновки про доведеність його винуватості протоколом слідчого експерименту з указаним свідком, хоча
це суперечить практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 серпня
2020 року в справі № 628/2370/17. Також апеляційний суд безпідставно критично оцінив показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Вважає, що протоколи огляду місця події від 25 лютого 2020 року та похідні від них докази є недопустимими, оскільки станом на час проведення огляду місця події ОСОБА_6 був незаконно затриманий, без складення протоколу та роз`яснення йому процесуальних прав, на що апеляційний суд не звернув увагу.
Крім того, захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу
за відсутності потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які не були належним чином повідомлені про апеляційний розгляд, хоча остання наполягала
на його проведенні за її участі.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості, просив скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд
у суді апеляційної інстанції.
До початку касаційного розгляду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 в порядку
ст. 432 КПК України відмовився від поданої ним касаційної скарги
(вх. № 10319/0/170-26 від 15 травня 2026 року).
У запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор ОСОБА_8 , просить залишити її без задоволення через необґрунтованість наведених захисником доводів.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, вважали
її обґрунтованою та просили задовольнити.
У судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою
і просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,
та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як зазначено в ст. 420 ч. 2 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд апеляційної інстанції дотримався зазначених вимог закону.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України
та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог
ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України, в листопаді 2016 року (кримінальне провадження № 12016120020014747 від 25 листопада 2016 року).
На стадії судового розгляду цієї справи до Кіровського районного суду
м. Кіровограда надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні
№ 12020120020001374 від 25 лютого 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2
пунктами 4, 13 КК України, вчиненого 24 лютого 2020 року. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 жовтня 2020 року зазначені кримінальні провадження були об`єднані в одну справу № 404/547/18 (т. 6, а.к.п. 228).
Розглянувши це об`єднане кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав
ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України та виправдав його
на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України через відсутність в діяннях складів зазначених кримінальних правопорушень. Водночас у мотивувальній частині вироку місцевий суд зазначив, як підставу для виправдання ОСОБА_6 ,
не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді
і вичерпанням можливості їх отримати (ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України), тобто послався на підставу для виправдання, не передбачену ст. 373 КПК України,
на що обґрунтовано звернув увагу суд апеляційної інстанції при скасуванні виправдувального вироку.
Також апеляційний суд констатував, що рішення про визнання невинуватим
і виправдання ОСОБА_6 суд першої інстанції ухвалив за результатом поверхової оцінки показань обвинуваченого, свідків, письмових доказів,
не перевірив їх пов`язаність із обставинами кримінального провадження, не надав належної оцінки ряду доказів сторони обвинувачення, які мали вирішальне значення для правильного встановлення об`єктивної істини у справі, не вказав чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші, не проаналізував їх у сукупності
та взаємозв`язку, внаслідок чого визнав виправдувальний вирок місцевого суду таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази у кримінальному провадженні
та за результатом апеляційного розгляду дійшов висновку, що вони доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Висновки суду апеляційної інстанції про доведеність винуватості  ОСОБА_6 
у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті
ОСОБА_10 , а також умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_11 , скоєне з особливою жорстокістю, особою, яка раніше вчинила вбивство, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими апеляційним судом доказами.
Вирішуючи питання щодо доведеності вини  ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, апеляційний суд безпосередньо дослідив та дав оцінку доказам
у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_6 . На підтвердження винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України, суд апеляційної інстанції послався на такі докази.
За епізодом умисного вбивства ОСОБА_10 .
Обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні цього злочину не визнав, однак
не заперечував того, що давно знав ОСОБА_10 , інколи разом з ним вживав спиртні напої, останній раз бачив його за декілька днів до зникнення.
Свідок ОСОБА_11 , допитаний в порядку ст. 225 КПК України, надав слідчому судді показання про те, що через 2 дні після вбивства ОСОБА_10 .
ОСОБА_6 розповів йому як під час розпивання спиртних напоїв
на нього напав ОСОБА_10 , а він наніс йому удар обухом сокири, після чого вони полягали спати. Прокинувшись, ОСОБА_6 виявив ОСОБА_10 мертвим, після чого з допомогою знайомого вивіз та закопав його труп на березі річки.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 02 квітня 2017 року на місцевості біля домоволодіння АДРЕСА_3 виявлено труп ОСОБА_10 , вилучено його військовий квиток та інші речі.
Згідно з протоколом огляду місця події від 03 квітня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_6 в будинку домоволодіння 
АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено брудний одяг з плямами бурого кольору.
Відповідно до протоколів пред`явлення речей для впізнання від 26 вересня
2017 року та 17 січня 2018 року свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_18 за сукупністю ознак розпізнали куртку, яку носив ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 29 травня 2017 року № 90 встановлено механізм виникнення тілесних ушкоджень на голові та тулубі
ОСОБА_10 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 31 квітня 2017 року № 312 встановлено локалізацію, характер, ступінь тяжкості виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Ймовірна причина його смерті - сукупність тілесних ушкоджень у вигляді черепно-мозкової травми і закритої травми грудної клітини.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 30 травня 2017 року № 311
на куртці з сірими вставками та штанях світлого кольору, вилучених за місцем проживання ОСОБА_6 , виявлено кров людини, яка може походити
від ОСОБА_6 або від ОСОБА_11 , не виключається можливість домішки крові ОСОБА_10 .
Відповідно до висновку судової біологічної експертизи від 06 вересня 2017 року
№ 470 генетичні ознаки слідів крові, виявлених на куртці з сірими вставками (об`єкти № 14-15), вилученої за місцем проживання ОСОБА_6 , збігаються між собою та з генетичними ознаками відбитка м`яза ОСОБА_10 і не збігаються
з генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Генетичні ознаки слідів крові, виявлених на цій же куртці з сірими вставками
(об`єкт № 16) є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки відбитка м`яза ОСОБА_10 та зразка крові ОСОБА_6 і не містять генетичних ознак зразка крові ОСОБА_11 .
Згідно з висновком судової біологічної експертизи від 30 листопада 2017 року
№ 727, генетичні ознаки клітин, виявлених на поверхні коміра куртки, вилученої
за місцем проживання ОСОБА_6 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 і не збігаються з генетичними ознаками зразка крові
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 16 січня 2018 року
№ 13 ОСОБА_6 під час вчинення правопорушення і на час проведення експертизи виявляв психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю, проте такі розлади не досягають ступеню душевного захворювання
і недоумкуватості. У відношенні до інкримінованого діяння ОСОБА_6 
є осудним.
За епізодом умисного вбивства ОСОБА_11 .
Обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні цього злочину також не визнав. Показав суду, що 24 лютого 2020 року за місцем свого проживання
він з ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вживали спиртні напої, між останніми двома виник конфлікт, який він припинив. Надалі ОСОБА_12 пішов за горілкою, однак довго не повертався, через що він разом
з ОСОБА_13 пішли в магазин, а після повернення виявили мертвого ОСОБА_11 . Вважав, що його вбив ОСОБА_12 на ґрунті ревнощів.
Потерпіла ОСОБА_15 повідомила суду обставини, за яких вона дізналась
про вбивство її сина ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_19 , продавчиня магазину «Крамниця», надала суду показання
про те, що у лютому місяці після 20 години 00 хвилин до магазину зайшли ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , випили 100 грам горілки і після чого
ОСОБА_13 почала кричати, плакати та впадати в істерику з приводу убивства ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_14 показав суду про обставини, за яких він від ОСОБА_13 
та ОСОБА_6 дізнався про вбивство ОСОБА_11 .
Свідок ОСОБА_12 надав суду показання про те, як він разом ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 вживали спирті напої у останнього вдома. Коли алкоголь закінчився, свідка послали за горілкою до сусідки, а коли він повернувся - через вікно побачив як ОСОБА_6 . б`є лежачого
ОСОБА_11 якимось предметом, після чого свідок втік.
Згідно з протоколів огляду місця події від 25 лютого 2020 року в будинку домоволодіння АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_11 , вилучено одяг та взуття із слідами речовини бурого кольору.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2020 року свідок ОСОБА_13 показала та відтворила обставини конфлікту 24 лютого 2020 року, під час якого ОСОБА_6 наніс ОСОБА_11 удари сокирою.
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 11 травня 2020 року
свідок ОСОБА_12 показав та відтворив обставини подій 24 лютого 2020 року,
в ході яких ОСОБА_6 наносив ОСОБА_11 удари сокирою.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 17 березня 2020 року № 185 встановлено локалізацію, характер, ступінь тяжкості виявлених
у ОСОБА_20 тілесних ушкоджень. Причиною його смерті стала відкрита черепно-мозкова травма.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 01 квітня 2020 року № 48
на змивах з металевого відра, вилученого за місцем проживання
ОСОБА_6 , виявлено кров людини, яка може походити
від ОСОБА_11 , не виключаються домішки крові від ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 14 квітня 2020 року № 255 на куртці з капюшоном, належній ОСОБА_6 , виявлено кров людини, яка може походити від ОСОБА_11 чи ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 27 березня 2020 року № 229
на кофті зеленого кольору, спортивних штанах чорного кольору та кросівках, вилучених за місцем проживання ОСОБА_6 , виявлено кров людини, яка може походити від ОСОБА_11 чи ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 26 березня 2020 року № 228 на шкіряній куртці, вилученої у  ОСОБА_6 під час його затримання, виявлено кров людини, яка може походити від ОСОБА_11 чи ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 25 березня 2020 року № 231
на наволочках та оббивці дивану, вилучених за місцем проживання ОСОБА_6 , виявлено кров людини, яка може походити від ОСОБА_11 
чи ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 25 березня 2020 року № 227 на трикотажній куртці чорно-сірого кольору, належній ОСОБА_11 , виявлено кров людини, яка може походити від ОСОБА_11 
чи ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 15 квітня 2020 року № 79 краплі у верхній частині правої пілочки куртки, вилученої за місцем проживання
ОСОБА_6 , вільно падали на поверхню тканини під кутом, у переважному напрямку зверху вниз, з висоти небільше 40 см. На рівні середньої третини лівої пілочки куртки й на передній поверхні нижньої третини лівого рукава знайдено помарки крові, які утворилися внаслідок динамічної взаємодії будь-якої поверхні, забрудненою речовиною червоно-бурого кольору, з поверхнею тканини лівої пілочки куртки з поверхнею трикотажного полотна лівого рукава по дотичній.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 14 травня 2020 року № 90 не виключається можливість спричинення рани на клапті шкіри правої тім`яно-потиличної ділянки голови трупа ОСОБА_11 краєм нижньої частини металевого відра, що діяв під кутом до поверхні шкіри.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 29 березня 2020 року №185/2
при положенні, взаємному розташуванні учасників події, напрямках травмувальної дії та місцях прикладення сили, вказаних в протоколі слідчого експерименту
за участі свідка ОСОБА_13 , не виключається утворення деяких з ушкоджень, що були виявлені на тілі ОСОБА_11 .
Відповідно до висновку судової біологічної експертизи від 15 липня 2020 року № 366 генетичні ознаки крові людини, виявлені на шкіряній куртці ОСОБА_6 (об`єкти № 1, 2) збігаються між собою, є змішаними належать більше ніж одній особі
та містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_11 і зразка крові ОСОБА_6 . Генетичні ознаки слідів крові людини, виявлені на шкіряній куртці ОСОБА_6 (об`єкт № 3), збігаються з генетичними ознаками зразка крові
ОСОБА_11 та не збігаються із зразками крові ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судової біологічної експертизи від 20 липня 2020 року № 365 генетичні ознаки крові людини, виявлені на куртці з капюшоном
(об`єкти № 1, 2, 3, 4, 5), вилученої за місцем проживання ОСОБА_6 , збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_11 
та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 .
Генетичні ознаки клітин з ядрами та слідів крові людини, виявлених на куртці
з капюшоном (об`єкт № 6) є змішаними, належать більше ніж одній особі
й містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_11 і зразка крові ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку судової біологічної експертизи від 14 липня 2020 року № 364 генетичні ознаки крові людини, виявлені на витяжках з металевого відра (об`єкти
№ 1, 2, 3) збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_11 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 .
Згідно з висновком судової психологічної експертизи від 15 травня 2020 року
№ 1659/1660/20-27 від 15 травня 2020 року за матеріалами відеозапису слідчих дій задана ОСОБА_13 кількість відкритих питань, що не мають активного випереджувального характеру, виключають несамостійність відповідей
та стимулюють до змістовного розширення її повідомлень у відповідності
з психологічною специфікою спілкування.
Також суд апеляційної інстанції дослідив інші докази, а саме показання свідків, протоколи слідчих дій, висновки судових експертиз і процесуальні документи,
які підтверджують законність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, з урахуванням яких обґрунтував свої висновки.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази
в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, апеляційний суд дійшов
до обґрунтованого висновку про вчинення  ОСОБА_6 інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ст. 115 ч. 1,
ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності
та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст. 7 ч. 1 п. 16 КПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання
або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору,
або посилатися на них.
Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ст. 23 КПК України).
Згідно положень ст. 225 ч. 1 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних
із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка
чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді
із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту
під час судового розгляду.
З урахуванням наведених вище положень кримінального процесуального закону апеляційний суд обґрунтував вирок показаннями свідка ОСОБА_11 , допитаного слідчим суддею в судовому засіданні 22 вересня 2017 року. Перед допитом свідок був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України та під присягою надав показання щодо відомих йому обставин вчиненого ОСОБА_6 вбивства ОСОБА_10 , після чого учасники судового провадження поставили питання ОСОБА_11 , на які він надав відповіді.
Показання свідка ОСОБА_11 суд апеляційної інстанції визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, не містять суперечностей. Будь-яких підстав для недовіри його показанням апеляційний суд також
не встановив, оцінивши зазначені показання у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог ст. 94 КПК України. З цих же підстав апеляційний суд поклав
в основу свого вироку і показання свідка ОСОБА_12 за епізодом умисного вбивства ОСОБА_11 від 24 лютого 2020 року.
Водночас суд апеляційної інстанції критично оцінив показання свідка
ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_11 убила інша особа, зазначивши, що такі показання спростовуються чіткими, послідовними і незмінними показаннями свідка ОСОБА_12 , даними протоколів огляду місця події
від 25 лютого 2020 року щодо місця виявлення трупа ОСОБА_20 , протоколу проведення слідчого експерименту від 25 лютого 2020 року за участю ОСОБА_13 , яка показала та відтворила на місці, як саме ОСОБА_6 наносив удари ОСОБА_11 сокирою, висновком судово-медичної експертизи від 29 березня 2020 року № 185/2 та іншими доказами.
Версію ОСОБА_13 про те, що конфлікт розпочав саме ОСОБА_12 у зв`язку з висловами ОСОБА_11 про невірність його дружини, апеляційний суд
не прийняв до уваги, оскільки вона з`явилась під час судового розгляду, при цьому під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_13 впевнено вказувала
та показувала вчинення злочину саме ОСОБА_6 . При оцінці доказів апеляційний суд врахував висновок судової психологічної експертизи від 15 травня 2020 року, згідно з яким за матеріалами відеозапису слідчого експерименту задана ОСОБА_13 кількість відкритих питань, виключають несамостійність відповідей та стимулюють до змістовного розширення її повідомлень
у відповідності з психологічною специфікою спілкування. В ході слідчого експерименту ОСОБА_13 надала інформацію хронологічно, впорядковано,
з подробицями про які могла знати тільки вона, де відбувалась подія та дії кожної особи, на яких вказала (ідентифікувала) ОСОБА_13 в досліджуваній події. Надані показання дають можливість детально реконструювати подію
по інформаційно-смисловому змісту отриманих від ОСОБА_13 свідчень
про подію.
Відповідно до висновку, викладеному об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17, приписи ст. 95 ч. 4 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань
як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду
та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту
у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ст. 95 ч. 4 КПК України.
Протокол слідчого експерименту зі свідком  ОСОБА_13 відповідає вимогам кримінального процесуального закону (статті 104, 105 КПК України), а також іншим критеріям цього процесуального джерела доказів. Зазначена слідча дія проведена за правилами, передбаченими статтею 240 КПК України, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано мотивував своє рішення, пославшись на зазначений протокол та відеозапис, на якому зафіксовано хід проведення слідчого експерименту (т. 4, а.к.п. 116-120), що узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним в постанові
від 14 вересня 2020 року.
Усупереч доводам захисника в касаційній скарзі, протокол слідчого експерименту та показання особи в суді є самостійними джерелами доказів, які не замінюють одне одного. Посилання на постанову Верховного Суду від 18 серпня 2020 року
в справі № 628/2370/17 не є релевантним, оскільки в зазначеній справі суди визнали недопустимим доказом протокол слідчого експерименту за участю свідка, оскільки ця слідча дія, ініційована захисником, була проведена за його відсутності.
Крім того, апеляційний суд, навівши відповідні мотиви, не прийняв до уваги показання потерпілої ОСОБА_15 , оскільки вона безпосередньо не бачила подій злочину, та повідомила непідтверджені показання з чужих слів про вбивство ОСОБА_20 ОСОБА_12 . Показання свідка ОСОБА_14 суд апеляційної інстанції також оцінив критично, оскільки вони були надані другом ОСОБА_6 , тобто особою, зацікавленою в результатах вирішення справи
на користь останнього.
Показання ж ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення злочинів апеляційний суд визнав неправдивими й такими, що спростовуються сукупністю інших досліджених доказів, а позицію ОСОБА_6 щодо невизнання вини - способом захисту від пред`явленого обвинувачення.
Доводи сторони захисту про недопустимість протоколів огляду місця події
від 25 лютого 2020 року через нібито незаконне затримання ОСОБА_6 
є безпідставними. Так, огляд місця події є слідчою дією, яка відповідно до вимог
ст. 237 КПК України проводиться з метою фіксації слідів кримінального правопорушення, та у невідкладних випадках може бути проведена до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ст. 214 ч. 3 КПК України). Специфіка цієї слідчої дії полягає в тому, що вона спрямована на безпосереднє 
та об`єктивне сприйняття слідчим матеріального середовища, речей і документів,
Отже, вказані огляди місця події проведені відповідно до вимог КПК України, а тому відповідно і немає підстав для визнання недопустимими доказів, похідних
від зазначених протоколів.
До того ж, у матеріалах кримінального провадження наявний протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_6 , в порядку ст. 208
КПК України, з якого вбачається, що останньому під підпис були роз`яснені його процесуальні права з наданням можливості зазначити пояснення та зауваження
у відповідній графі, чим він скористався (т. 3, а.к.п. 29-32). У зв`язку із цим доводи захисника про незаконне затримання ОСОБА_6 безпідставні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 404 ч. 3 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази,
які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що апеляційний суд
є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, а тому саме цьому суду необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту, у тому числі шляхом повторного дослідження таких доказів. Під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо ухвалення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених
у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження
та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, питання повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, набуває особливого значення для постановлення законного
і обґрунтованого рішення. Така позиція узгоджується з висновком про застосування нормами права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суд від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20.
На виконання наведених вище вимог кримінального процесуального закону, врахувавши сталу судову практику, апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора, дослідив повторно докази, надав їм власну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність виправдання ОСОБА_6 місцевим судом й необхідність ухвалення щодо нього обвинувального вироку.
Твердження захисника про порушення апеляційним судом вимог ст. 405
КПК України та проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які не були належним чином повідомлені
про апеляційний розгляд, є необґрунтованими, оскільки потерпілі неодноразово повідомлялися про апеляційний розгляд та його відкладення шляхом направлення електронних повісток про виклик до апеляційного суду, підтвердження чому наявні в матеріалах справи. У суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_16 у своїй заяві від 04 червня 2018 року просила судовий розгляд справи проводити без її участі
(т. 6, а.к.п. 89). Судові засідання апеляційного суду 02 квітня, 14 травня 2025 року було проведено за участі потерпілої ОСОБА_15 (т. 9, а.к.п. 23-32, 43-44), тобто вона була обізнана щодо здійснення апеляційного провадження. Крім того, участь ОСОБА_16 та ОСОБА_15 в апеляційному розгляді відповідно до ст. 405
КПК України не була обов`язковою, вони не зазначали про порушення їхнього права бути поінформованими про час і місце апеляційного розгляду, не наполягали
на своїй участі в апеляційному провадженні та не оскаржували вирок апеляційного суду.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду апеляційної інстанції щодо  ОСОБА_6 належним чином умотивований
і відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень, форми вини
і мотивів скоєного, диспозиції статей (частини статей) закону України
про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність
за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких засудженого визнано винним,
та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів
не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків апеляційного суду
про доведеність вини  ОСОБА_6  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
Суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.
У кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_6  цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих
та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений винний у його вчиненні.
При призначенні  ОСОБА_6 покарання суд апеляційної інстанції урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини
їх вчинення, наслідки, відомості про його особу, який раніше судимий за вчинення тяжкого умисного злочину, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак стоїть на обліку у лікаря нарколога, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання - рецидив злочинів і вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, і призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 115 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років і за сукупністю цих кримінальних правопорушень визначив ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Таке покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом і розміром
є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Разом із тим, згідно зі ст. 433 ч. 2 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Як убачається із вироку Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня
2017 року, ОСОБА_6 було засуджено за ст. 187 ч. 1 КК України до покарання
у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки (т. 7, а.к.п. 227-228). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда
від 24 квітня 2019 року ОСОБА_6 звільнено від призначеного за вказаним вироком покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81376751).
Отже, станом на час ухвалення апеляційним судом вироку 22 жовтня 2025 року ОСОБА_6 вважався таким, що відповідно до вимог ст. 89 КК України не мав судимостей, а тому апеляційний суд необґрунтовано послався на попередню судимість ОСОБА_6 , визнавши обставиною, яка обтяжує його покарання, - рецидив злочинів. За таких обставин в порядку ст. 433 ч. 2 КПК України посилання на них необхідно виключити з вироку апеляційного суду. Таке виключення не впливає на правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 115 ч. 1, ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 13 КК України, не змінює її, не впливає на ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання у зв`язку із внесенням зазначених змін.
Крім того, стаття 72 ч. 5 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада
2015 року № 838-VIIІ передбачала, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. За вказаною нормою у строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;
б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл
на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання,
в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі
у судовому розгляді кримінального провадження. Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення»
від 18 травня 2017 року № 2046-VIIІ, який набрав чинності 21 червня
2017 року, ст. 72 ч. 5 КК України викладено у такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують
або скасовують відповідальність особи.
Зазначені права та свободи людини і громадянина мають своє відображення
у положеннях ст. 5 КК України. Так, ч. 2 цієї статті передбачено, що закон
про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи,
не має зворотної дії у часі.
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься
в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі
№ 663/537/17, положення ст. 72 ч. 5 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ст. 72 ч. 1 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ст. 4 ч. 2 КК України.
Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).
Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає
ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII
як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ст. 5 ч. 1
КК України).
Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно),
то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої,
так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає
ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII. У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону
№ 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого,
що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ст. 5 ч. 2 КК України
не допускається.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає
ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).
Умисне вбивство ОСОБА_10 ОСОБА_6 вчинив у листопаді 2016 року. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2017 року ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який після надходження обвинувального до того ж суду, ухвалою від 06 червня
2018 року змінено на домашній арешт (т. 6, а.к.п. 93-94).
Тобто, суд апеляційної інстанції, зарахувавши ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 28 грудня 2017 року по 06 червня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, неправильно застосував положення ст. 72 ч. 5 КК України.
За таких обставин, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 в частині зарахування в строк покарання періоду його попереднього ув`язнення з 28 грудня
2017 року по 06 червня 2018 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України також підлягає зміні в порядку ст. 433 ч. 2 КПК України, зарахувавши його з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому, зарахування попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 27 лютого
2020 року по 14 грудня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі апеляційним судом здійснено правильно, оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою було обрано ОСОБА_6 в межах кримінального провадження № 12020120020001374 від 25 лютого 2020 року
під час досудового розслідування злочину, вчиненого 24 лютого 2020 року.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами
для скасування вироку апеляційного суду, не виявлено.
Підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування вироку апеляційного суду і закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката
ОСОБА_7 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 ч. 2 КК України вирок Кропивницького апеляційного суду
від 22 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити з вказаного судового рішення посилання на попередню судимість ОСОБА_6 за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2017 року та вказівку про визнання обставиною, яка обтяжує покарання, - рецидив злочинів.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року
№ 838-VIIІ зарахувати ОСОБА_6 попереднє ув`язнення у строк покарання
з 28 грудня 2017 року по 06 червня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3