Справа № 522/869/26-Е
Провадження №2/523/4072/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р. м.Одеса  

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Далеко К.О.,
за участю секретаря судового засідання - Дяченко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одеса, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу № 522/869/26 за позовом  ОСОБА_1 до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального Міністерства юстиції України про зняття арешту,
ВСТАНОВИВ:
Позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального Міністерства юстиції України, якою просить: 
- зняти арешт з нерухомого майна, що перебуває у власності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який було накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження В-14/944 № 2786319 від 18.11.2011 року, реєстраційний номер обтяження: № 11903588 від 18.11.2011 року.
Позов обґрунтовано тим, що Першим Суворовським ВДВС ОМУЮ у рамках виконавчого провадження, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження В-14/944 № 2786319 від 18.11.2011 року, було накладено обтяження (реєстраційний номер обтяження: 11903588, дата реєстрації 29.11.2011) - арешт на все нерухоме майно (Боржника) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ). 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у реєстрі міститься запис про обтяження за № 11903588 від 18.11.2011 року, яке створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися майном ОСОБА_1 .
Виконавче провадження, у рамках якого було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 є закінченим.
Вирішити питання щодо скасування обтяження у позасудовому порядку позивач не має можливості. 
Тому, позивач вважає, що наявне обтяження вичерпало свою дію та підлягає скасуванню, оскільки порушує його право на володіння, користуванням майном.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання надав заяву про підтримання позовних вимог, в якій просив розглянути справу у його відсутність.
Представник відповідача Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального Міністерства юстиції Україниу судове засідання не з`явився, разом із тим, надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив у задоволенні позову відмовити, з наступних підстав. З перевіреної відділом інформації, а саме щодо обтяження № 11903588 вбачається те, що інформація зазначена у позові та у Державному реєстрі відрізняється, та однозначно власника обтяження ідентифікувати не можливо. Крім того, відділом не створені перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_1 .. Арешт майна боржника застосовується до боржників, як захід примусово виконання рішення, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» з метою забезпечити реального виконання рішення. Позивачем не надано доказів того, що він звертався до відділу із заявою про зняття арешту. Перевіркою встановлено, що на виконанні дійсно перебувало виконавче провадження № 27846319 з виконання судового наказу, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 25,50 грн. В ході виконавчих дій державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника за якою в подальшому зареєстроване обтяження. 10.02.2012 року постановою державного виконавця вказане виконавче провадження було закінчене на підставі п. 10. Ч. 1 ст. 49 Закону України « Про виконавче провадження» та направлено до Любашівського відділу державної виконавчої служби, оскілки місце реєстрації боржника було Одеська область Любашівський район. За таких обставин, підстав для зняття арешту з майна боржника станом на 10.02.2012 рік у відділу не було, а тому вимоги позивача є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. 
У судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. 
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог підтверджується матеріалами справи.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало Виконавче провадження за № 27846319 з примусового виконання судового наказу № 2-н-1160/09, виданого 24.04.2009 року Суворовським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу на користь держави у розмірі 25,50 грн. 
В ході проведення виконавчих дій, в рамках виконавчого провадження № 27846319, 18.11.2011 року державним виконавцем Коритним В.С. винесено постанову про арешт майна боржника, за якою у подальшому зареєстровано обтяження № 11903588, яке внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до наданої інформації відповідачем до відзиву, вбачається те, що Виконавче провадження № 27846319, відповідно до перевірки Системи для відстеження подальшого ходу вищезазначеного виконавчого документа, надалі перебувало на виконанні у Любошівському РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області за № 31393763, та має статус – виконано.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Згідно п.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі № 905/386/18 та постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року по справі №6-26цс13, які враховуються судом, на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України.
За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачем у справі за позовом про зняття арешту з майна є або боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Матеріалами справи підтверджується, що арешт, накладений в рамках вищенаведеного виконавчого провадження, порушує та обмежує право позивача ОСОБА_1 на здійснення свої прав як власника майна, передбаченого ст.41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України.
Фактично сума боргу, на забезпечення сплати якої було накладено спірний арешт, позивачем погашена. 
Під час оцінки законності вимог позивача, судом на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 (провадження № 11-38апп19) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 вересня 2020 року по справі №537/1085/18.
Також суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. 
Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Враховуючи: наявність накладеного арешту на нерухоме майно; відсутність підстав для обтяження майна; неможливість скасування арешту в позасудовому порядку; відсутність між сторонами спору щодо стягнення боргу; закінчення виконавчого провадження у зв`язку із його виконанням, в рамках якого було накладено арешт; суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 , та необхідність скасування арештів, накладених на нерухоме майно.
Керуючись ст. ст.2,12,81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального Міністерства юстиції України про зняття арешту– задовольнити.
Скасувати арешт (реєстраційний номер обтяження 11903588), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, В-14/944 ВП № 27846319, від 18.11.2011 року, першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 , на нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення складено 20.04.2026 року. 

Суддя К.О. Далеко