ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 570/2753/23
провадження № 51-908км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023181180000040, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Рівненський районний суд Рівненської області вироком від 30 серпня 2023 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив йому основне покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
Також суд вирішив питання щодо початку строку відбування основного та додаткового покарань, арешту майна, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду,ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23 січня 2023 року приблизно о 20:00, керуючи технічно справним автобусом «Mercedes-Benz Vario 614D» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись біля будинку № 3 на вул. Б. Хмельницького в смт Квасилів Рівненського району Рівненської області від вул. Рівненської в напрямку вул. Шкільної, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки, під час виникнення небезпеки для руху, яку водій міг виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який вийшов на проїзну частину з правого узбіччя і рухався по діагоналі, віддаляючись від транспортного засобу.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з ДТП та її наслідками.
Рівненський апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , ухвалою 09 грудня 2025 року змінив вирок місцевого суду в частині призначення покарання.
Постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та поклав на нього обов`язки, визначені ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Як зазначає прокурор, апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 421 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), задовольнив апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , змінив вирок місцевого суду і призначив суворіше покарання.
Вказує, що призначення судом апеляційної інстанції покарання у виді позбавлення волі замість призначеного місцевим судом покарання у виді обмеження волі свідчить про погіршення становища засудженого.
Наголошує, що апеляційний суд, посиливши ОСОБА_7 покарання, вийшов за межі апеляційної скарги та з порушенням вимог статей 407, 409, 418, 421 КПК змінив вирок у частині призначення покарання.
У цьому ж контексті акцентує на тому, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не є невід`ємною частиною покарання, призначеного вироком, а є лише способом виконання такого покарання.
Вважає, що звільнення засудженого від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суперечить приписам ст. 65 КК, оскільки суд не повною мірою врахував фактичні обставини ДТП, яка сталася через те, що ОСОБА_7 був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою під час руху в межах населеного пункту, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода, чим спричинив потерпілому тяжкі наслідки.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить скаргу залишити без задоволення. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, частково підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення, вважав необхідним змінити оскаржувану ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання.
Захисник ОСОБА_6 заперечила проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, Суд дійшов висновку,що цю скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, зокрема в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК, застосування положень ст. 69 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор не оскаржує.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із положень ч. 1 ст. 408 КПК убачається, що апеляційний суд змінює вирок місцевого суду лише у передбачених цією нормою випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого, та скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках, передбачених ч. 1 ст. 420 КПК.
Крім того, за приписами ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Доводи прокурора про призначення апеляційним судом ОСОБА_7 суворішого виду основного покарання, що призвело до погіршення становища засудженого, є обґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; дані про особу засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має право керування транспортними засобами, на диспансерних обліках у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває, є працездатним і стан його здоров`я; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і добровільне відшкодування потерпілому моральної шкоди; обставин, які його обтяжують, не встановив.
Зважаючи на наведене вище, а також позицію потерпілого, аргументи прокурора, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК, перейшов до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК, і призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Не погодившись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просив змінити вирок суду і призначити йому покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. У поданому відповідно до ч. 3 ст. 403 КПК доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_7 просив змінити вирок суду, пом`якшити призначене йому покарання і звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
За результатами апеляційного перегляду суд змінив вирок районного суду та постановив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановив іспитовий строк 1 рік та поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Свій висновок апеляційний суд обґрунтував тим, що призначене місцевим судом покарання з реальним його відбуванням у виді обмеження волі не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Водночас, врахувавши обставини, встановлені місцевим судом, позицію потерпілого, який не мав претензій до ОСОБА_7 , підтвердив факт відшкодування завданої шкоди та примирення із засудженим, а також те, що на утриманні останнього перебуває мати, яка проходить лікування у зв`язку з онкологічним захворюванням, суд апеляційної інстанції звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Однак із цим рішенням апеляційного суду в частині призначення основного виду покарання колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
За змістом ст. 51 КК позбавлення волі на певний строк є суворішим видом основного покарання порівняно з обмеженням волі, а тому, незважаючи на застосування апеляційним судом ст. 75 цього Кодексу і звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, сама заміна обмеження волі на позбавлення волі погіршила правове становище засудженого.
Такий підхід апеляційного суду не узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону щодо недопустимості погіршення правового становища засудженого за результатами апеляційного перегляду, якщо питання про таке погіршення не було поставлено у відповідній апеляційній скарзі прокурора, потерпілого чи його представника. У цьому кримінальному провадженні апеляційний перегляд у наведеній частині здійснювався за скаргою засудженого, спрямованою на покращення його становища, а не на застосування до нього суворішого виду основного покарання.
Отже, апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначив ОСОБА_7 суворіший вид основного покарання, ніж той, який призначив суд першої інстанції із застосуванням ст. 69 КК, унаслідок чого безпідставно погіршив становище засудженого.
Однак зазначене порушення може усунути касаційний суд за наслідками розгляду касаційної скарги шляхом зміни вироку та ухвали, а не скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в цьому суді, як про це просить прокурор у касаційній скарзі. Тому в цій частині Верховний Суд, керуючись ч. 2 ст. 433 КПК, вважає за необхідне вийти за межі касаційних вимог, адже таким рішенням не буде погіршено становище засудженого.
З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, тяжкості вчиненого ОСОБА_7 діяння, даних про його особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується, працездатний, на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, стану його здоров`я, відсутності обставин, що обтяжують покарання, позиції потерпілого, який не має претензій, підтвердив примирення із засудженим та відшкодування завданої шкоди, а також наявності обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільного відшкодування моральної шкоди, і враховуючи перебування на утриманні засудженого матері, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки та зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.
Відхиляє колегія суддів аргументи сторони обвинувачення про неправильне застосування судом апеляційної інстанції кримінального закону у зв`язку із непризначенням додаткового покарання. 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
Так, суд апеляційної інстанції навів мотиви непризначення ОСОБА_7 додаткового покарання, зазначивши, що робота водієм є основним джерелом доходу засудженого, який має значний стаж керування транспортними засобами, а згідно з характеристикою з останнього місця роботи під час керування службовим транспортним засобом аварій та порушень ПДР не допускав. За повідомленням прокурора, на час апеляційного розгляду справи відсутні дані про притягнення засудженого до відповідальності за порушення ПДР після вчинення цього кримінального правопорушення.
З цими висновками апеляційного суду погоджується колегія суддів. Водночас касаційний суд враховує позицію потерпілого, який зазначив про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_7 , підтвердив відшкодування завданої йому шкоди, повідомив про примирення із засудженим та не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності. 
Доводи прокурора про те, що ДТП сталася внаслідок неуважності ОСОБА_7 , неврахування ним дорожньої обстановки, руху в межах населеного пункту та наїзду на пішохода, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, яким встановлено відсутність підстав для призначення засудженому додаткового покарання.
З урахуванням викладеного вище, ухвала апеляційного суду та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок районного суду підлягають зміні, а касаційна скарга прокурора - задоволенню частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Призначити  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3