ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року
м. Київ
справа № 990/243/25
провадження № 11-442заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Стрелець Т. Г.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2025 року (судді Мельник-Томенко Ж. М., Єресько Л. О., Желєзний І. В., Жук А. В., Радишевська О. Р.) в адміністративній справі № 990/243/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення.
Короткий зміст позовних вимог і доводів на їх обґрунтування

1. У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - також позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС у складі колегії від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25 (далі - рішення від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25, спірне рішення), яким визнано суддю Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді і вирішено внести до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) подання про його звільнення із займаної посади на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
2. За твердженнями позивача, спірне рішення прийнято за його відсутності, чим порушено право на участь у процесі прийняття рішення. Зазначає, що він не міг бути присутнім з поважних причин, таких як похилий вік, інвалідність, тимчасова непрацездатність, а також наголошує на наявності підстав для звільнення його у відставку і відсутність, на його думку, легітимної мети подальшого кваліфікаційного оцінювання.
3. Вважає спірне рішення невмотивованим. На його думку, це рішення не повною мірою відображає інформацію стосовно професійної, особистої, соціальної компетентності, фаховий рівень ОСОБА_1 та здатність здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня. Посилається також на те, що йому було відмовлено у наданні проєкту доповіді члена ВККС Сидоровича Р. М . При цьому в спірному рішенні досліджена інформація, стосовно якої позивачу попередньо не пропонувалося надати пояснення, зокрема, щодо отримання ним у 2010 році грошових коштів від Петропавлівської районної виборчої комісії, порушення строків розгляду справ.
4. 12 вересня 2025 року позивач через підсистему «Електронний суд» подав заяву про зміну підстав позову, у якій, не змінюючи предмета позову, додатково зазначив, що спірне рішення ухвалене за його відсутності за наявності, на його думку, поважних причин неявки; не переслідувало легітимної мети з огляду на досягнення ним граничного віку перебування на посаді судді та наявність підстав для звільнення у відставку; прийняте з порушенням його права на надання пояснень щодо відомостей, покладених в основу оцінювання, зокрема у зв`язку з відмовою внаданні копії доповіді члена ВККС, а також направленням висновку Громадської ради доброчесності незадовго до засідання. Наголошує про безпідставність висновків ВККС щодо подання ним недостовірних відомостей, порушення строків розгляду справ та ухвалення рішень у період тимчасової непрацездатності, стверджуючи, зокрема, що невідображення в анкеті відомостей про дохід, отриманий у 2010 році від районної виборчої комісії, стосувалося діяльності, не пов`язаної зі здійсненням правосуддя у період вимушеного прогулу, викликаного незаконним звільненням з посади судді; недотримання процесуальних строків було допущено в незначному відсотку від загальної кількості розглянутих справ та зумовлене надмірним навантаженням і кадровим дефіцитом суду, а збіг дат ухвалення окремих рішень із періодами тимчасової непрацездатності чи відпустки пояснювався технічними помилками в їх оформленні. Також позивач послався на порушення ВККС вимог Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання. У зв`язку із цим позивач просив задовольнити позов у раніше заявлений спосіб.
Короткий зміст позиції відповідача 

5. Відповідач позов не визнав і подав відзив, у якому стверджує, що Комісія завчасно повідомляла позивача про дату, час та місце проведення засідань. Втім, у призначені Комісією засідання 26 листопада та 10 грудня 2024 року, 9 січня та 29 квітня 2025 року для дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді позивач не з`явився. Ураховуючи систематичну неявку судді на етап кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», Комісія дійшла висновку про наявність підстав для розгляду питання щодо відповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді за його відсутності.
6. Під час засідання 29 квітня 2025 року, дослідивши матеріали суддівського досьє, у тому числі письмові пояснення ОСОБА_1 , а також пояснення, які надані ним на питання Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), члени Комісії послідовно обговорили показники, зокрема, щодо відповідності судді ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності, а також інші показники, оцінювання яких потребувало уточнення з метою ухвалення остаточного рішення щодо відповідності судді займаній посаді. За результатами дослідження досьє та проведення співбесіди, проаналізувавши висновок про невідповідність судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики та іншу інформацію, Комісія дійшла таких основних висновків:
- суддя ОСОБА_1 не спростував обґрунтованих сумнівів щодо надання неправдивих відомостей під час добору, кваліфікаційного оцінювання або інших процедур, що стосуються професійної діяльності чи кар`єри, для отримання позитивного результату. Комісією констатовано факт надання ОСОБА_1 недостовірних відомостей в Анкеті кандидата на посаду судді в межах конкурсу на зайняття посади судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду. Водночас в анкеті він підтвердив достовірність, повноту та точність усіх зазначених у ній даних;
- суддя ОСОБА_1 не спростував обґрунтованих сумнівів щодо недбалого оформлення документів. Статистика ухвалення суддею ОСОБА_1 рішень за період 2013 - 2023 років свідчить, що фактично кожна третя справа розглядалась ним понад установлені законом строки, а у кожному четвертому випадку повне судове рішення виготовлялось із порушенням установлених процесуальним законодавством строків;
- суддя ОСОБА_1 не спростував обґрунтованих сумнівів щодо ухвалення рішень у період тимчасової непрацездатності. Аналіз Комісії показав, що ці рішення ухвалено у різний час, що указує на наявність повторюваної практики помилок, а отже, - на можливу системність порушень. Це дозволило Комісії дійти висновку, що або суддя ухвалював рішення під час своєї відсутності на роботі, або ж регулярно не вживав заходів для належного оформлення судових рішень.
7. За результатами кваліфікаційного оцінювання відповідності займаній посаді судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 . Комісія ухвалила спірне рішення.
8. ВККС запевняє, що в її рішенні в повному обсязі наведені мотиви (факти) та обставини, які мали значення і стали підставою для його прийняття. Вмотивованість кожного критерію при прийнятті рішення ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні членами Комісії всіх показників кваліфікаційного оцінювання з точки зору достатності та взаємозв`язку і оцінюється за їх внутрішнім переконанням. Зазначений спосіб реалізації владних управлінських функцій відповідає меті кваліфікаційного оцінювання і повноваженням ВККС.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

9. Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 12 листопада 1992 року № 197-12/ХХІ ОСОБА_1 призначено на посаду судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, а постановою Верховної Ради України від 5 червня 2003 року № 957-IV обрано на цю посаду безстроково.
10. Рішенням Комісії від 7 червня 2018 року № 133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання, зокрема судді ОСОБА_1, на відповідність займаній посаді. Рішенням від 26 листопада 2018 року № 282/зп-18 затверджено результати першого етапу оцінювання - «Іспит», за яким ОСОБА_1 набрав 167 балів та був допущений до другого етапу - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
11. У зв`язку з набранням чинності 7 листопада 2019 року Законом України від 16жовтня 2019 року № 193-IX повноваження членів Комісії були припинені, унаслідок чого кваліфікаційне оцінювання ОСОБА_1 завершено не було.
12. Після формування 1 червня 2023 року повноважного складу Комісії доповідачем у справі визначено члена Комісії Сидоровича Р. М. , а процедуру кваліфікаційного оцінювання продовжено з етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
13. У межах продовженого оцінювання Комісія двічі призначала ОСОБА_1 тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей: на 17 січня 2025 року, а також на 17 березня 2025 року з резервною датою 24 березня 2025 року. Суддя був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення такого тестування, однак участі в ньому не взяв. Щодо березневого тестування позивач подав заяву про відкладення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, до якої долучив витяги з Електронного реєстру листків непрацездатності. Отже, ОСОБА_1 тричі не з`явився для складення зазначеного тестування.
14. З огляду на неможливість проведення актуального тестування Комісія врахувала результати аналогічного тестування, складеного ОСОБА_1 у 2018 році в межах конкурсних процедур до Вищого антикорупційного суду та його Апеляційної палати, виходячи з того, що результати повторного тестування не могли бути нижчими за вже отримані ним показники.
15. Питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 неодноразово виносилося на розгляд Комісії у складі колегії - на 26 листопада 2024 року, 10 грудня 2024 року, 9січня 2025 року та 29 квітня 2025 року. Напередодні або в день відповідних засідань позивач подавав заяви про їх відкладення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, до яких додавав витяги з Електронного реєстру листків непрацездатності. У зв`язку з цим розгляд питання тричі відкладався.
16. 22 квітня 2025 року Громадська рада доброчесності затвердила висновок про невідповідність судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.
17. Для підготовки до етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди» доповідач листом від 21 квітня 2025 року повідомив ОСОБА_1 про обставини та дані, що стали предметом дослідження під час співбесіди, а також про можливість розгляду відповідного питання за його відсутності. 29 квітня 2025 року позивач подав письмові пояснення та додатки. Комісія також дослідила пояснення, надані ним на питання ГРД, а також усні й письмові пояснення, подані в межах попередніх конкурсних процедур.
18. У зв`язку з повторною неявкою ОСОБА_1 на етап «Дослідження досьє та проведення співбесіди» Комісія ухвалила рішення розглянути питання про визначення результатів його кваліфікаційного оцінювання за його відсутності.
19. Під час засідання 29 квітня 2025 року, дослідивши матеріали суддівського досьє, письмові пояснення позивача, висновок ГРД та іншу зібрану інформацію, Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 не спростував обґрунтованих сумнівів щодо:
- надання недостовірних відомостей в анкеті кандидата на посаду судді в межах конкурсу до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду;
- недбалого оформлення процесуальних документів і систематичного порушення строків розгляду справ та виготовлення повних судових рішень;
- ухвалення рішень у періоди тимчасової непрацездатності в різні періоди, що, на думку Комісії, свідчило про повторюваність і можливу системність таких порушень.
20. Комісія врахувала результати тестування 2018 року, умовно зарахувавши ОСОБА_1 65 балів за критерієм професійної етики та 67,5 бала за критерієм доброчесності, а також додатково оцінила ці показники під час співбесіди в 30 і 34 бали відповідно.
21. За результатами кваліфікаційного оцінювання рішенням від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25 Комісія визначила, що ОСОБА_1 набрав 541,5 бала, визнала його таким, що не відповідає займаній посаді, та вирішила внести до ВРП подання про його звільнення із займаної посади.
22. Уважаючи це рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом про його скасування.
23. 11 листопада 2025 року ВККС подала клопотання про закриття провадження у справі, мотивуючи його тим, що рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді є проміжним актом у процедурі кваліфікаційного оцінювання, який підлягає судовій перевірці лише разом із рішенням ВРП, ухваленим за результатами розгляду відповідного подання.
24. ВККС також зазначила, що наказом в. о. голови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року припинено трудові відносини з ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням ним шістдесяти п`яти років, а ВРП ухвалою від 30 жовтня 2025 року № 2277/0/15-25 залишила без розгляду подання Комісії про його звільнення. Із цих підстав відповідач вважав, що спірне рішення не породжує для позивача правових наслідків і не порушує його прав чи охоронюваних законом інтересів.
25. У запереченнях на це клопотання позивач зазначив, що спірне рішення порушує його право на звільнення у відставку та продовжує існувати як індивідуальний акт, оскільки ВРП не розглядала по суті подання ВККС і не надавала оцінки висновкам, викладеним у ньому. На думку позивача, висновки, що містяться у спірному рішенні, можуть надалі використовуватися на шкоду його правам та інтересам.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

26. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 12 листопада 2025 року задовольнив клопотання ВККС та закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
27. Суд першої інстанції виходив з того, що визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке, власне, має рекомендаційний характер для ВРП. Тому оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом з ухваленим ВРП рішенням.
28. Суд установив, що у зв`язку з припиненням повноважень судді (9 липня 2025 року ОСОБА_1 виповнилося шістдесят п`ять років) ВРП ухвалою від 30 жовтня 2025 року № 2277/0/15-25 залишила без розгляду подання з рекомендацією ВККС про звільнення позивача з посади судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. 
29. Таким чином, Касаційний адміністративний суд констатував, що рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС, разом із яким могло бути оскаржене рішення Комісії від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25, відсутнє.
30. Суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи позивача, що спірне рішення породило для нього певні негативні наслідки, оскільки сформульовані в ньому (рішенні) висновки не породжують самостійних правових наслідків та не підлягають використанню в інших правовідносинах.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі 

31.  ОСОБА_1 не погодився із цією ухвалою та звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
32. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неможливість самостійного судового оскарження рішення ВККС від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25, оскільки, на його думку, процедура кваліфікаційного оцінювання була завершена саме ухваленням цього рішення, тоді як ВРП подання ВККС по суті не розглядала, а лише залишила його без розгляду, а отже, не надавала жодної оцінки обставинам і висновкам, викладеним в спірному рішенні, та запереченням ОСОБА_1 проти нього. 
33. У зв`язку із цим скаржник стверджує, що спірне рішення ВККС продовжує існувати як індивідуальний акт, висновки якого можуть бути використані на шкоду його правам та інтересам і вже, за його твердженням, негативно вплинули на його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, позивач зазначає, що це рішення було використане в публічному просторі для поширення негативної інформації як про нього, так і про діяльність органів суддівського врядування та судової влади загалом у публікації «Суддя з Дніпропетровщини довічно житиме коштом українців, бо його не встигли звільнити за невідповідністю». 
34. Вказує, що наявність цього рішення порушила його право на звільнення у відставку у встановлений законом строк, а закриття провадження у справі фактично позбавило його права на судовий захист та доступу до суду для перевірки законності висновків ВККС. 
35. Також скаржник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та зазначає, що спірне рішення ВККС, на його думку, ухвалене з порушенням вимог законодавства про кваліфікаційне оцінювання суддів, зокрема без легітимної мети та з використанням недійсних результатів попередніх оцінювань.
36. До того ж позивач, посилаючись на постанову Великої Палати від 20 лютого 2025 року у справі № 990/62/24, вважає викладену в ній правову позицію про наявність підстав для вирішення адміністративним судом питання про дотримання відповідної процедури прийняття рішення ВККС, релевантною до спірних правовідносин.
Рух апеляційної скарги

37. Велика Палата ухвалою від 8 грудня 2025 року відкрила провадження у справі, а ухвалою від 24 грудня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги

38. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
39. На переконання відповідача, ОСОБА_1 неправильно тлумачить норми законодавства, які регулюють процедуру кваліфікаційного оцінювання, а також порядок і правові наслідки реалізації рішень, ухвалених за результатами цієї процедури.
40. Стверджує, що рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді не має самостійних правових наслідків, має рекомендаційний характер і є лише стадією єдиного «кваліфікаційного провадження». Остаточне рішення щодо кар`єри судді, зокрема про звільнення з посади, належить виключно до повноважень ВРП.
41. У цій справі ВРП залишила без розгляду відповідне подання Комісії про звільнення позивача з посади судді, у зв`язку із чим спірне рішення Комісії не спричинило жодних правових наслідків для ОСОБА_1 . За таких обставин відсутній предмет судового спору, а спірне рішення Комісії не може бути самостійним об`єктом судового оскарження.
42. При цьому ОСОБА_1 не зазначив і не конкретизував, яке саме його право або охоронюваний законом інтерес було порушено спірним рішенням Комісії.
Позиція Великої Палати 

43. За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
44. Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
45. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта. За частиною п`ятою цієї ж статті ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
46. За частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частина друга цієї статті зобов`язує адміністративний суд перевіряти, чи прийняте рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України, а також чи є воно обґрунтованим, пропорційним і ухваленим з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
47. Частина четверта статті 22 КАС України визначає, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Спеціальні особливості розгляду таких спорів установлені статтею 266 КАС України, яка поширює свої правила на справи щодо законності актів, рішень, дій чи бездіяльності ВККС та передбачає повноваження Верховного Суду за наслідками їх розгляду.
48. Водночас згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Аналіз наведеного припису вказує на те, що він застосовується тоді, коли спір або не підпадає під адміністративну юрисдикцію, або коли законом прямо встановлено таку модель судового контролю, за якої звернення до адміністративного суду на певній стадії є передчасним.
49. Спеціальне правове регулювання відносин, пов`язаних із оцінюванням суддів на відповідність займаній посаді відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон про судоустрій). 
50. Частина друга статті 88 цього Закону передбачає, що суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України. 
51. Разом із тим частини сьома і восьма статті 101 Закону про судоустрій встановлюють, що рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
52. За змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон про ВРП) ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, зокрема й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.
53. У справах щодо оскарження рішень ВККС за результатами оцінювання на відповідність займаній посаді, ухвалених до прийняття ВРП рішення за відповідним поданням, Велика Палата сформувала висновок про те, що рішення ВККС, яким суддю визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та на підставі якого внесено до ВРП подання про його звільнення, не може бути окремим (самостійним) предметом судового оскарження, а підлягає оскарженню лише разом із рішенням ВРП, ухваленим за результатами розгляду відповідного подання (див., наприклад, рішення у справах № 9901/637/18, № 9901/672/18, № 9901/396/19, № 9901/39/19, №990/48/24, № 990/14/24, № 990/115/24, № 990/13/24, № 990/69/24, № 990/127/24, № 990/36/25 та інших).
54. Такий підхід Велика Палата обґрунтовувала тим, що процедура оцінювання судді та вирішення питання про його звільнення є послідовними стадіями єдиного правового механізму. Рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі підставою для внесення до ВРП відповідного подання. Остаточне ж рішення щодо звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, яка за результатами розгляду подання Комісії ухвалює вмотивоване рішення, що викликає відповідні правові наслідки та може бути оскаржене в судовому порядку.
55. Велика Палата зазначала, що окремий судовий перегляд рішення ВККС до його розгляду ВРП може призвести до дублювання функцій ВРП і фактичного випереджального судового контролю за тим, що закон відніс до компетенції конституційного органу суддівського врядування.
56. Крім того, Велика Палата звертала увагу, що протилежне тлумачення створювало б ризик того, що під час подальшого розгляду подання ВККС Рада змушена була б орієнтуватися на вже сформульовані судом висновки щодо того самого рішення ВККС, а це фактично надавало б таким висновкам преюдиційного значення та звужувало б належні ВРП конституційні повноваження. 
57. Таким чином, у раніше сформованій практиці Велика Палата пов`язувала правило про спільне оскарження рішення ВККС та рішення ВРП із необхідністю забезпечення послідовності стадій відповідного провадження, належного розмежування повноважень між ВККС, ВРП і судом та недопущення підміни судом функції ВРП.
58. Однак у ситуаціях, які суттєво відрізнялися від справ, де було сформульовано наведені висновки, Велика Палата робила висновок про можливість окремого від рішення ВРП оскарження рішення ВККС. Наприклад, постановою від 11 липня 2024 року Велика Палата скасувала ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі № 990/51/24, де мова йшла про оскарження рішення ВККС від 29 січня 2024 року про визнання судді такою, що не відповідає займаній посаді, в ситуації, коли таке кваліфікаційне оцінювання було проведено після того, як Президент України вже призначив цю особу на посаду судді безстроково за результатами оцінювання, проведеного в 2019 році.
59. Обставини справи, яка тепер розглядається Великою Палатою так само є досить унікальними: у цій справі подання ВККС за результатами оцінювання судді не було (і не буде) розглянуте ВРП у зв`язку з припиненням повноважень судді через досягнення ним шістдесяти п`яти років. 
60. Таким чином, Велика Палата має вирішити питання про те, чи може бути рішення ВККС від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25 предметом окремого судового оскарження (за відсутності рішення ВРП) з урахуванням специфічних обставин цієї конкретної справи.
61. Суд першої інстанції, закриваючи провадження в цій справі, виходив із того, що рішення ВРП, разом із яким могло бути оскаржене рішення Комісії від 29 квітня 2025 року № 57/ко-25, відсутнє, а самі по собі сформульовані в ньому висновки не породжують самостійних правових наслідків та не підлягають використанню в інших правовідносинах.
62. Натомість позивач в апеляційній скарзі наголошував на тому, що такі висновки завдають шкоди його честі, гідності та діловій репутації, особливо після їх використання у публікації «Суддя з Дніпропетровщини довічно житиме коштом українців, бо його не встигли звільнити за невідповідністю».
63. У цьому контексті Велика Палата нагадує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютнимі воно може підлягати певним обмеженням, однак такі обмеження "не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути дотримано розумного співвідношення пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою" (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, заяви № 17160/06 та № 35548/06).
64. У рішенні від 15 березня 2022 року у справі Grzeda v. Poland (заява № 43572/18) ЄСПЛ розглядав ситуацію, за якої строк повноважень судді як обраного суддівського члена Національної ради судочинства Польщі було достроково припинено безпосередньо законом у зв`язку із судовою реформою, при цьому національне законодавство не передбачало для нього жодної процедури судового перегляду такого заходу. Оцінюючи ці обставини, ЄСПЛ дійшов висновку, що через відсутність судового перегляду було порушено саму суть права заявника на доступ до суду (§ 349).
65. Загалом з практики ЄСПЛ випливає, що вимоги статті 6 Конвенції не виключають моделі, за якої недоліки розгляду на первинній стадії можуть бути усунуті шляхом подальшого контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та реально забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції (Oleksandr Volkov v. Ukraine, § 123; Ramos Nunes de Carvalho e Sa v. Portugal [GC], § 132). Водночас така модель є сумісною з Конвенцією лише доти, доки вона не призводить до повної відсутності судового перегляду, що порушує саму суть права на доступ до суду (Grzeda v. Poland, § 349).
66. У цій справі, як було зазначено вище, ВРП ухвалою від 30 жовтня 2025 року № 2277/0/15-25 залишила без розгляду подання ВККС за результатами його оцінювання, оскільки суддя досяг шістдесяти п?яти років, що є граничним віком перебування на посаді судді.
67. Тому висновок суду першої інстанції про відсутність рішення ВРП відповідає дійсності. Однак суд першої інстанції надав неправильну правову оцінку цьому факту, адже на відміну від багатьох інших справ, де мова йшла про те, що висновки ВККС можуть бути оцінені судом разом із відповідним рішенням ВРП, у цій справі такого рішення вже не буде, у зв?язку з чим позивач не матиме можливості навести свої аргументи ні у ВРП, ні в подальшому в суді (за такої позиції).
68. У справі Oleksandr Volkov v. Ukraine (рішення від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11) ЄСПЛ зазначив, що поняття «приватне життя» у розумінні статті 8 Конвенції в принципі не виключає відносин професійного характеру, а офіційні заходи у сфері професійної діяльності, які зачіпають професійну репутацію особи, можуть становити втручання у її право на повагу до приватного життя (§§ 165-167). 
69. У справі Ro?ca v. the Republic of Moldova (заява № 60943/15, рішення від 11 грудня 2025 року) ЄСПЛ повторив, що "право на повагу до репутації захищається статтею 8 Конвенції як частина права на повагу до приватного життя. Однак, для того, щоб стаття 8 набула чинності, посягання на репутацію особи має досягти певного рівня серйозності та здійснюватися таким чином, щоб завдати шкоди особистій реалізації права на повагу до приватного життя" (§ 48). Зокрема, в цій ЄСПЛ розглянув скаргу колишньої судді на незабезпечення захисту її репутації від публічних звинувачень у професійному проступку з боку голови органу суддівського врядування та зазначив, що такі твердження, з огляду на їх серйозність, публічний характер і поширення у засобах масової інформації, створювали уявлення про заявницю як про непрофесійну, некваліфіковану та недисципліновану суддю, ставили під сумнів її моральні якості та були здатні завдати шкоди її репутації як юриста і колишньої судді, тому, ці обвинувачення досягли необхідного рівня серйозності для цілей застосування статті 8 Конвенції (§ 51). 
70. У світлі наведеного, Велика Палата робить висновок, що у зв`язку з об`єктивною неможливістю оскарження навіть у перспективі висновків ВККС разом із відповідним рішенням ВРП, вони мають бути предметом окремого оскарження на підставі частини другої статті 88 Закону про судоустрій, за змістом якої "суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України". 
71. Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, не врахувавши специфічні обставини цієї справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

72. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
73. Велика Палата дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі, що, у свою чергу, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до цього суду для продовження розгляду.
74. Отже, оскаржувана ухвала Касаційного адміністративного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до цього ж суду.
75. Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
76. Оскільки Велика Палата не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, Велика Палата 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка		Т. Г. Стрелець 	
Судді         	О. В. Білоконь  О. Л. Булейко  М. М. Гімон  О. А. Губська  А. А. Ємець  В. В. Король  О. В. Кривенда  М. В. Мазур  	Н. М. Мартинюк  С. О. Погрібний  Н. С. Стефанів  О. В. Ступак  М. Ю. Тітов  І. В. Ткач  В. Ю. Уркевич  	
Повний текст постанови на підставі частини 3 статті 321 КАС України оформив суддя М. В. Мазур