ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3014/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича
на рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026, прийняте суддею Невінгловською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 19.01.2026,
у справі №916/3014/25
за позовом: Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича
про стягнення 22 124,42 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 р. Приватне акціонерне товариство "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 22124,42 грн, з яких: 11248,06 грн – основний борг, 2906,70 грн – інфляційні втрати, 5348,66 грн – 30% річних, 838,11 грн – пеня та 1782,89 грн – штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021 в частині сплати вартості користування приміщення та наданих комунальних послуг.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 06.08.2025 відкрито провадження у справі №916/3014/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/3014/25 (суддя Невінгловська Ю.М.) задоволено позов; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" основний борг у розмірі 11248,06 грн, інфляційні втрати у розмірі 2906,70 грн, 30% річних у розмірі 5348,66 грн, пеню у розмірі 838,11 грн, штраф у розмірі 1782,89 грн, витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Нагорним Володимиром Володимировичем своїх зобов`язань за договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021, що зумовлює правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача основного боргу, неустойки (пені і штрафу) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат і 30% річних).
Не погодившись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Нагорний Володимир Володимирович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/3014/25 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції з обов`язковим зупиненням провадження на час проходження відповідачем військової служби.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд не вжив заходів для забезпечення належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи та здійснив розгляд останньої, не встановивши факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі у складі Збройних Сил України, що є підставою для зупинення провадження у справі на підставі положень статті 227 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, скаржник стверджує про те, що він не підписував додаткову угоду №3 від 25.02.2022 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021; вважає відсутніми правові підстави для нарахування та стягнення з нього неустойки і компенсаційних нарахувань після 25.02.2022, враховуючи також наявність у останнього статусу військовослужбовця як обставини, що виключає вину за порушення зобов`язання, а також зауважує на неправомірності покладення на нього судових витрат позивача.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (22124,42 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 16.03.2026 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 31.03.2026 (вх.№521/26/Д2 від 01.04.2026) Приватне акціонерне товариство "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/3014/25 – залишити без змін, посилаючись на те, що апелянт, який засобами поштового зв`язку належним чином повідомлявся судом першої інстанції про розгляд цієї справи, не ініціював питання зупинення провадження під час розгляду справи у суді першої інстанції та не довів об`єктивної необхідності такого зупинення, а також не надав доказів на підтвердження погашення боргу, відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання та сфальшованості додаткової угоди №3 від 25.02.2022 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021.
При цьому колегія суддів вбачає, що Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" було подано заяву б/н від 01.04.2026 (вх.№1345/26 від 01.04.2026) про продовження (поновлення) строку для подання відзиву на апеляційну скаргу. Між тим апеляційний господарський суд зауважує, що вказана заява подана позивачем помилково, оскільки, з огляду на подання вищенаведеного відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції 31.03.2026 через систему "Електронний суд", відповідний процесуальний строк Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" не пропущений.
01.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" б/н від 01.04.2026 (вх.№1346/26 від 01.04.2026), в якій останнє просило стягнути на свою користь з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним розглядом справи, у розмірі 5000 грн.
Дана заява мотивована доведеністю понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/3014/25, у сумі 5000 грн.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
01.05.2021 між Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" ("Послугодавець") та Фізичною особою-підприємцем Нагорним Володимиром Володимировичем ("Користувач") укладено договір надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 (далі – договір №01/05/21-66 від 01.05.2021), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Послугодавець передає, а Користувач приймає у довгострокове платне користування нежиле приміщення №307 загальною площею 13,5 кв.м, яке розташоване на 3 поверсі адміністративної будівлі Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 33. Нежиле приміщення передається у користування в якості офісного приміщення.
Відповідно до пункту 3.1 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 за користування приміщенням на умовах цього договору Користувач сплачує Послугодавцю щомісячно плату у сумі 3200 грн, включаючи податок на додану вартість у сумі 533,33 грн. 
Підпунктами 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 передбачено, що плата за користування за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за користування за попередній місяць на індекс інфляції, встановлений у поточному місяці на підставі інформації про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України. Відшкодування за послуги електропостачання, водопостачання та опалення приміщення здійснюються Користувачем окремо за виставленими Послугодавцем рахунками у розмірі відповідно до тарифів, розрахованих за Методикою розрахунку вартості послуг з користування нежилими приміщеннями цілісного майнового комплексу Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ", та згідно з показниками лічильників. Плата за водопостачання здійснюється з розрахунку 6 куб.м на місяць. Послуги телефонії та мережі Інтернет, у разі їх необхідності для Користувача, оплачуються окремо.
В силу пункту 3.3 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 платежі за користування здійснюються Користувачем щомісячно до 10 (десятого) числа поточного місяця, за який здійснюється платіж, відповідно до рахунків та актів, які надаються Послугодавцем Користувачеві.
Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 Послугодавець зобов`язаний забезпечувати безперешкодне використання Користувачем приміщення на умовах цього договору та дотримання Правил користування приміщеннями на Приватному акціонерному товаристві "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ".
За умовами підпункту 4.2.3 пункту 4.2 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 Послугодавець має право, зокрема, вчасно отримувати плату за користування згідно з умовами цього договору.
У пункті 5.1 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 узгоджено, що Користувач, зокрема, зобов`язаний: використовувати приміщення виключно за цільовим призначенням, вказаним у пункті 1.2 договору, на умовах цього договору та Правил користування приміщеннями на Приватному акціонерному товаристві "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ"; своєчасно і у повному обсязі сплачувати за користування приміщенням та інші платежі, передбачені цим договором.
Строк дії договору з 01.05.2021 по 31.12.2021 (пункт 6.2 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021).
Відповідно до пунктів 8.2, 8.3 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 за прострочення платежу за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, Користувач сплачує на користь Послугодавця за його письмовою вимогою пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У випадку затримки понад 10 днів плати за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, Користувач зобов`язаний сплатити за кожен місяць затримки Послугодавцю за його письмовою вимогою штраф у розмірі 30% від суми боргу.
Положеннями пункту 8.8 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 визначено, що Користувач, який прострочив своєчасність внесення плати за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, на вимогу Послугодавця зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від суми заборгованості.
На підставі акту приймання-передачі нежитлового приміщення б/н від 01.05.2021, який є додатком №1 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021, Приватне акціонерне товариство "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" передало, а Фізична особа-підприємець Нагорний Володимир Володимирович прийняв нежитлове приміщення №307 загальною площею 13,5 кв.м, яке розташоване на 3 поверсі адміністративної будівлі Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 33.
Додатковою угодою №1 від 01.09.2021 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 змінено приміщення, яке передається у користування за вказаним договором, на нежиле приміщення №300 загальною площею 15,7 кв.м, у той час як решта умов договору залишились без змін.
На виконання вищенаведеної додаткової угоди між сторонами було підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення б/н від 01.09.2021, за яким позивач передав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення №300 загальною площею 15,7 кв.м, яке розташоване на 3 поверсі адміністративної будівлі Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 33.
Додатковою угодою №2 від 31.12.2021 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 продовжено строк дії вказаного договору до 30.04.2022.
Додатковою угодою №3 від 25.02.2022 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 на час дії в Україні воєнного стану зупинено з 25.02.2022 надання послуг з користування приміщенням за договором до фактичного припинення воєнного стану або підписання сторонами відповідної додаткової угоди до договору (підпункт 1). Крім того, у цій додатковій угоді узгоджено, що протягом строку дії підпункту 1 даної додаткової угоди до договору плата за користування нежилим приміщенням не нараховується Послугодавцем та не сплачується Користувачем (підпункт 2).
На підставі акту приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення б/н від 30.04.2022, який є додатком №2 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021, відповідач повернув позивачеві нежитлове приміщення №300 загальною площею 15,7 кв.м, яке розташоване на 3 поверсі адміністративної будівлі Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 33.
У матеріалах справи містяться копії виставлених позивачем рахунків-фактур на оплату вартості наданих послуг з оренди приміщення за договором №01/05/21-66 від 01.05.2021 та на відшкодування вартості спожитих комунальних послуг (електропостачання, водокористування та опалення), а також актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), складених на підставі зазначених рахунків та підписаних сторонами без зауважень, а саме: рахунок №К-05-01-071 від 01.05.2021 на суму 6400 грн (акт №К-05-31-179), рахунок №К-06-01-071 від 01.06.2021 на суму 3200 грн (акт №К-06-30-070), рахунок №К-07-01-069 від 01.07.2021 на суму 3289,68 грн (акт №К-07-31-067), рахунок №К-08-01-069 від 01.08.2021 на суму 3301,34 грн (акт №К-08-31-069), рахунок №К-09-01-066 від 01.09.2021 на суму 3294,83 грн (акт №К-09-30-066), рахунок №К-10-01-067 від 01.10.2021 на суму 3333,77 грн (акт №К-10-31-066), рахунок №К-11-01-039 від 01.11.2021 на суму 3363,32 грн (акт №К-11-30-039), рахунок №К-12-01-041 від 01.12.2021 на суму 3389,84 грн (акт №К-12-31-040), рахунок №К-01-01-040 від 01.01.2022 на суму 3409,88 грн (акт №К-01-31-040), рахунок №К-02-01-040 від 01.02.2022 на суму 2946,64 грн (акт №К-02-28-040), рахунок №К-03-10-033 від 10.03.2022 на суму 258,14 грн (акт №К-03-31-038), рахунок №К-06-25-069 від 25.06.2021 на суму 215,33 грн (акт №К-06-30-180), рахунок №К-07-26-030 від 26.07.2021 на суму 349,57 грн (акт №К-08-31-167), рахунок №К-08-25-031 від 25.08.2021 на суму 393,96 грн (акт №К-06-30-070), рахунок №К-09-27-031 від 27.09.2021 на суму 504,17 грн (акт №К-09-30-160), рахунок №К-10-26-033 від 26.10.2021 на суму 662,22 грн (акт №К-10-31-174), рахунок №К-11-26-033 від 26.11.2021 на суму 1078,51 грн (акт №К-11-30-181), рахунок №К-12-27-034 від 27.12.2021 на суму 2404,88 грн (акт №К-12-31-181), рахунок №К-01-26-035 від 26.01.2022 на суму 2625,44 грн (акт №К-01-31-179), рахунок №К-02-25-034 від 25.02.2022 на суму 1807,82 грн (акт №К-02-28-176).
Фізична особа-підприємець Нагорний Володимир Володимирович на виконання договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 перерахував на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 31781,28 грн, про що свідчать платіжні інструкції №154 від 26.07.2021 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №307 за травень 2021 року"), №155 від 26.07.2021 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №307 за червень 2021 року"), №156 від 26.07.2021 на суму 41,60 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за травень 2021 року"), №158 від 26.07.2021 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №307 за липень 2021 року"), №160 від 02.02.2022 на суму 44,83 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за серпень 2021 року"), №161 від 02.02.2022 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №300 за вересень 2021 року"), №162 від 02.02.2022 на суму 504,17 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046 від 27.09.2021, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії"), №163 від 02.02.2022 на суму 83,77 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за вересень 2021 року"), №164 від 02.02.2022 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №307 за серпень 2021 року"), №165 від 02.02.2022 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №300 від 01.10.2021"), №166 від 02.02.2022 на суму 662,22 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046 від 26.10.2021, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії"), №167 від 02.02.2022 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №300 від 01.11.2021"), №168 від 02.02.2022 на суму 1078,51 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046 від 26.11.2021, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії"), №169 від 02.02.2022 на суму 113,22 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за жовтень 2021 року"), №170 від 02.02.2022 на суму 3200 грн (призначення платежу: "оплата оренди офісу №307 від 01.12.2021"), №171 від 02.02.2022 на суму 139,84 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за листопад 2021 року"), №172 від 02.02.2022 на суму 2404,84 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії за грудень"), №173 від 02.02.2022 на суму 101,34 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за серпень 2021 року"), №174 від 02.02.2022 на суму 393,96 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії за серпень"), №175 від 02.02.2022 на суму 48,08 грн (призначення платежу: "оплата індексації орендної плати за липень 2021 року"), №176 від 02.02.2022 на суму 349,57 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії за липень"), №177 від 02.02.2022 на суму 215,33 грн (призначення платежу: "оплата рахунку №К-05-26-046, відшкодування послуг з водопостачання та електроенергії за червень").
В адресованому відповідачеві попередженні-вимозі №119 від 01.12.2021 Приватне акціонерне товариство "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ", посилаючись на неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем Нагорним Володимиром Володимировичем своїх зобов`язань з проведення розрахунків за договором №01/05/21-66 від 01.05.2021, просило погасити наявну заборгованість у десятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги.
Відповідно до підписаного сторонами без зауважень акту звірки розрахунків №К-00000038 від 01.12.2021 за договором №01/05/21-66 від 01.05.2021 за період з 01.05.2021 по 30.11.2021 відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 16545,10 грн.
Згідно з оборотно-сальдовою відомостю по рахунку за період з 01.05.2021 по 04.12.2024 заборгованість Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича перед Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" з оплати за користування приміщенням складає 6564,66 грн, а за відшкодування комунальних послуг – 4683,40 грн, що разом становить 11248,06 грн.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальній сумі 22124,42 грн, з яких: 11248,06 грн – основний борг, 2906,70 грн – інфляційні втрати, 5348,66 грн – 30% річних, 838,11 грн – пеня та 1782,89 грн – штраф, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням Фізичною особою-підприємцем Нагорним Володимиром Володимировичем своїх зобов`язань щодо оплати за користування приміщенням та відшкодування комунальних послуг на виконання укладеного між сторонами договору №01/05/21-66 від 01.05.2021.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем Нагорним Володимиром Володимировичем своїх зобов`язань за договором №01/05/21-66 від 01.05.2021, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача основного боргу, неустойки (пені і штрафу) та компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат і 30% річних).
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Положеннями частини другої статті 628 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №01/05/21-66 від 01.05.2021 виступає договором оренди майна, який містить в собі елементи договору надання послуг, тобто є змішаним договором.
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
За умовами частин першої, п`ятої статті 762 Цивільного кодексу України унормовано, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Водночас загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 "Послуги. Загальні положення" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право") передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Загальне правило статті 903 Цивільного кодексу України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання, тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.
Приписами статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
На виконання договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 позивач передав відповідачеві в оренду приміщення за обумовлену щомісячну плату (включаючи індексацію останньої) та здійснив оплату комунальних послуг, наданих відповідачеві, на загальну суму 43029,34 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками-фактурами та первинними документами – актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані сторонами без зауважень.
Підписання сторонами актів приймання-передачі наданих послуг без зауважень є належним та достатнім доказом факту надання послуг, їх обсягу та вартості. Така правова позиція неодноразово висловлювалася судом касаційної інстанції, який виходять з того, що підписання акту засвідчує погодження замовником результату наданих послуг та відсутність претензій щодо їх якості та обсягу. Подальше заперечення таких обставин без належного доказового підтвердження суперечить принципу добросовісності та стабільності господарського обороту.
Відповідач частково розрахувався з позивачем за користування приміщенням та за комунальні послуги, перерахувавши на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" грошові кошти у загальній сумі 31781,28 грн, про що свідчать наявні у матеріалах справи платіжні документи.
Крім того, як зазначалося вище, з оборотно-сальдової відомості по рахунку за період з 01.05.2021 по 04.12.2024 вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем з оплати за користування приміщенням складає 6564,66 грн, а за відшкодування комунальних послуг – 4683,40 грн, що у загальному розмірі становить 11248,06 грн, а саме: Фізична особа-підприємець Нагорний Володимир Володимирович допустив виникнення заборгованості за рахунками №К-01-01-040 від 01.01.2022 (частково у розмірі 3200 грн), №К-01-26-035 від 26.01.2022, №К-02-01-040 від 01.02.2022, №К-02-25-034 від 25.02.2022 та №К-03-10-033 від 10.03.2022.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано доказів проведення повної оплати за користування приміщенням та за комунальні послуги на підставі договору №01/05/21-66 від 01.05.2021.
За таких обставин, враховуючи наведені норми права та узгоджені сторонами умови договору №01/05/21-66 від 01.05.2021, беручи до уваги не подання до суду першої інстанції доказів проведення відповідачем повної оплати за користування приміщенням та за комунальні послуги, що зумовлює існування у останнього відповідного боргу, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних про стягнення з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" 11248,06 грн основної заборгованості (розраховано наступним чином: 43029,34 грн - 31781,28 грн = 11248,06 грн, з яких: 6564,66 грн за користування приміщенням та 4683,40 грн за відшкодування комунальних послуг).
Несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є його порушенням у розумінні Цивільного кодексу України, а сам відповідач виступає таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Тобто, на відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.
Колегією суддів враховується, що у випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Водночас у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18.
Пунктами 8.2, 8.3 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 передбачено, що за прострочення платежу за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, Користувач сплачує на користь Послугодавця за його письмовою вимогою пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У випадку затримки понад 10 днів плати за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, Користувач зобов`язаний сплатити за кожен місяць затримки Послугодавцю за його письмовою вимогою штраф у розмірі 30% від суми боргу.
Крім того, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
Стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №758/1303/15-ц).
Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування процентів річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу. Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і процентів річних є мінімальною гарантією, яка надає кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Отже, проценти річних та інфляційні нарахування, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями.
У пункті 8.8 договору №01/05/21-66 від 01.05.2021 сторонами узгоджено, що Користувач, який прострочив своєчасність внесення плати за користування приміщенням або інших платежів, передбачених цим договором, на вимогу Послугодавця зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від суми заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі №910/12876/19 зазначила, що особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Сторонами при укладанні договору, враховуючи принцип свободи договору, змінено розмір відсотків річних, що визначений у законі, та встановлено нарахування 30% річних замість 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.
Перевіривши наведені позивачем розрахунки неустойки (штрафу та пені) і компенсаційних нарахувань (інфляційних втрат та 30% річних), Південно-західний апеляційний господарський суд, встановивши арифметичну та методологічну правильність останніх, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" 838,11 грн пені (412,76 грн за рахунком №К-01-01-040 від 01.01.2022 на суму 3200 грн за період з 10.01.2022 по 09.07.2022 та 425,35 грн за рахунком №К-02-01-040 від 01.02.2022 на суму 2742,96 грн за період з 10.02.2022 по 09.08.2022), 1782,89 грн штрафу (960 грн за рахунком №К-01-01-040 від 01.01.2022 та 822,89 грн за рахунком №К-02-01-040 від 01.02.2022), 5348,66 грн 30% річних (2880 грн за рахунком №К-01-01-040 від 01.01.2022 на суму 3200 грн за період з 10.01.2022 по 09.01.2025 та 2468,66 грн за рахунком №К-02-01-040 від 01.02.2022 на суму 2742,96 грн за період з 10.02.2022 по 09.02.2025) та 2906,70 грн інфляційних втрат (1567,29 грн за рахунком №К-01-01-040 від 01.01.2022 на суму 3200 грн за період з січня місяця 2022 року по грудень місяць 2024 року та 1339,41 грн за рахунком №К-02-01-040 від 01.02.2022 на суму 2742,96 грн за період з лютого місяця 2022 року по січень місяць 2025 року).
Твердження скаржника про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з нього неустойки і компенсаційних нарахувань за період після 25.02.2022 відхиляються колегією суддів, оскільки відповідні нарахування проведені позивачем на основну заборгованість за рахунками №К-01-01-040 від 01.01.2022 та №К-02-01-040 від 01.02.2022, тобто за зобов`язаннями, які виникли ще до 25.02.2022 та підтверджені первинною документацією – актами здачі-приймання робіт (надання послуг), які підписані без зауважень та не містять жодних заперечень відповідача щодо відсутності між сторонами відповідних зобов`язань або неузгодженості їх змісту, розміру тощо.
Посилання апелянта на відсутність його вини у порушенні зобов`язання апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки за приписами статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання лише у разі, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, між тим у матеріалах справи відсутні і відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження існування відповідних обставин, з існуванням яких чинне законодавство пов`язує звільнення боржника від застосування до нього заходів відповідальності.
Колегією суддів також не приймають до уваги твердження апелянта про те, що він не підписував додаткову угоду №3 від 25.02.2022 до договору №01/05/21-66 від 01.05.2021, оскільки, по-перше, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених посилань; по-друге, з огляду на предмет позову та період виникнення заборгованості (з 01.05.2024 по 04.12.2024), заявленої до стягнення у цій справі, обставини підписання чи не підписання відповідної додаткової угоди не мають вирішального значення для вирішення даного судового спору.
Стосовно доводів скаржника про те, що місцевий господарський суд не вжив заходів для забезпечення належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи та здійснив розгляд останньої, не встановивши факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі у складі Збройних Сил України, що є підставою для зупинення провадження у справі на підставі положень статті 227 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.08.2025 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Вищенаведена ухвала суду першої інстанції була надіслана відповідачеві за адресою, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04111, м. Київ, вул. Данила Щербаківського, буд. 4/42, кв. 8 (а.с.66).
Між тим, відповідне поштове відправлення повернулося на адресу місцевого господарського суду з проставленою на конверті позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Колегія суддів зауважує на тому, що змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України), зміст якої розкривають положення статті 13 цього Кодексу.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя, четверта статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
За змістом частин першої, третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Відповідно до приписів частини восьмої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Приписами статті 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок – добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю треба розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Поряд з цим, згідно із частиною першою, другою статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
В силу частин третьої, сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету – рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі – Правила надання послуг поштового зв`язку).
У підпункті 13 пункту 2, пункті 15 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендоване поштове відправлення – поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством.
Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку – шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку (пункт 73 Правил надання послуг поштового зв`язку).
В силу пункту 82 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності – будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого (реєстрованого) листа з позначкою "Судова повістка", працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за зазначеною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
Отже, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).
При цьому до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб – учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.
За таких обставин, суд першої інстанції вжив усіх належних та необхідних заходів для повідомлення Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича про судовий розгляд даної справи, зокрема, направляючи відповідачу рекомендованою кореспонденцією копію ухвали про відкриття провадження за адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, при цьому, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження порушення оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів зазначає про те, що в силу приписів пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач був належним чином сповіщений про існування даного судового провадження.
Однак, відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву з викладенням у ньому обставин, на які він посилається при зверненні з апеляційною скаргою (зокрема, щодо проходження ним військової служби за мобілізацією у складі Збройних Сил України) з наданням відповідних доказів на підтвердження цих обставин. Поряд з цим, обставини проходження відповідачем військової служби жодним чином не вбачаються з наявних матеріалів справи, що, у свою чергу, об`єктивно позбавило суд першої інстанції можливості надати їм оцінку.
Водночас межі перегляду в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи вказаної норми передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку – це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Відтак при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. Такий підхід забезпечує ефективність, оперативність та передбачуваність судового розгляду. Невиконання обов`язку подання доказів без наявності об`єктивно непереборних на те причин не може компенсуватися на стадії апеляційного перегляду шляхом подання нових доказів.
При цьому, як зазначалось, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №46/603).
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що сам лише факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою місцевий господарський суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу про відкриття провадження у справі за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом з причини відсутності останнього за адресою, не може вважатися поважною причиною неподання доказів до Господарського суду Одеської області, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.
Таким чином, скаржник не навів належних обґрунтувань пропуску процесуального строку, які можна було б вважати непереборними та пов`язаними з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії з подання доказів у справі.
Разом з тим, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що апелянтом взагалі не порушується питання про приєднання доданих до апеляційної скарги доказів до матеріалів справи, а також не заявлено клопотання про визнання поважними причини неподання таких доказів до суду першої інстанції, з огляду на що додані до апеляційної скарги додаткові докази залишаються без розгляду та не враховуються під час апеляційного розгляду, а відповідні посилання скаржника, у свою чергу, Південно-західним апеляційним господарським судом відхиляються з підстав їх недоведеності.
Стосовно доводів апелянта щодо незаконності та необґрунтованості стягнення з відповідача витрат Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом цієї справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
08.05.2025 між Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" ("Клієнт") та адвокатом Козаком Максимом Олександровичем ("Адвокат") укладено договір про надання правової допомоги №1/25 (далі – договір №1/25 від 08.05.2025), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Адвокат за даним договором здійснює захист (надає правову допомогу) Клієнта, представляючи інтереси Клієнта в установах, організаціях, підприємствах всіх форм власності, підпорядкування та організаційно-правових форм, в усіх державних органах, в тому числі в установах суду (у судах загальної юрисдикції, господарських, адміністративних, третейських судах, арбітражі, як в Україні, так і за її межами, з усіма правами, що надані законодавством України позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, обвинуваченому, захиснику, стягувачу, кредитору, боржнику, заявнику, заінтересованій особі) тощо. Додатками та/або додатковими угодами до договору за окремими справами/дорученнями Клієнта сторонами може визначатися інший (розширений або індивідуально визначений) об`єм правничої допомоги за договором.
В силу пункту 4.1 договору №1/25 від 08.05.2025 гонорарні відносини сторін, порядок обчислення, строки та порядок сплати винагороди (гонорару) Адвоката за договором та порядок компенсації витрат, пов`язаних з виконанням цього договору, визначаються у додатку (додатках) до даного договору, який є невід`ємною частиною даного договору.
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом року (пункт 8.1 договору №1/25 від 08.05.2025).
Згідно з пунктом 1 додатку №1 від 08.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання здійснити захист (надати професійну правничу допомогу) Клієнта, представляючи інтереси Клієнта у Господарському суді Одеської області (перша інстанція) у справі за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича за договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021 з усіма правами, що надані законодавством України учаснику справи та стороні судового процесу.
Відповідно до пунктів 2, 3 додатку №1 від 08.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 гонорар Адвоката за надання правничої (правової) допомоги Клієнту у справі встановлено у фіксованому розмірі 5000 грн. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.
Положеннями пунктів 4, 7 додатку №1 від 08.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 передбачено, що підставою для оплати гонорару Адвокату є акт приймання-передачі наданої правової допомоги та виставлений Адвокатом рахунок. Гонорар підлягає оплаті протягом 5-ти днів після надання (надсилання) Клієнту відповідного рахунку на оплату. Сплата узгодженої сторонами суми гонорару, додаткових витрат здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Адвоката, реквізити якого зазначено у даному додатку до договору.
У пункті 9 додатку №1 від 08.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 вказано, що гонорар Адвоката у розмірі, визначеному пунктом 2 даного додатку до договору, оплачується Адвокату лише за правничу (правову) допомогу, надану у Господарському суді Одеської області (перша інстанція). У випадку необхідності надання Клієнту іншої правничої (правової) допомоги, у тому числі під час апеляційного та/або касаційного провадження, сторонами буде складено інший (окремий) додаток до договору.
13.05.2025 між Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" та адвокатом Козаком Максимом Олександровичем було підписано без зауважень акт приймання-передачі наданої правової допомоги б/н до договору №1/25 від 08.05.2025, згідно з яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв правничу (правову) допомогу щодо захисту інтересів Клієнта у Господарському суді Одеської області у справі за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича за договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021, а саме: вивчення та правовий аналіз матеріалів справи; аналіз судової практики із застосування норм права у аналогічних справах; надання консультації Клієнту та визначення правової позиції у справі; складання та подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості; представництво інтересів Клієнта у Господарському суді Одеської області. Загальна сума гонорару Адвоката за надану правничу (правову) допомогу складає 5000 грн.
На підставі вищенаведеного акту приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 13.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 адвокат Козак Максим Олександрович виставив Приватному акціонерному товариству "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" рахунок на оплату №36 від 13.05.2025 на суму 5000 грн, який був повністю оплачений позивачем згідно з платіжною інструкцією №1261 від 14.05.2025.
У матеріалах справи також міститься копія виданого Козаку Максиму Олександровичу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Позовна заява, подана у межах справи №916/3014/25, від імені позивача підписана адвокатом Козаком Максимом Олександровичем, який діяв на підставі довіреності №144 від 24.06.2025.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За умовами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
В силу статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
-попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
-визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з 1) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та 2) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;
-розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.
Крім того, частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Відтак, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. 
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Даний правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.
При цьому чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 22.06.2021 у справі №906/698/20.
Колегія суддів вбачає, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у суді першої інстанції та розміру останніх Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" було надано низку документів, а саме: копії договору про надання правової допомоги №1/25 від 08.05.2025, укладеного між позивачем і адвокатом Козаком Максимом Олександровичем, разом з додатком №1 від 08.05.2025 до нього; складеного на виконання даного договору акту приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 13.05.2025; рахунку на оплату №36 від 13.05.2025 на суму 5000 грн; платіжної інструкції №1261 від 14.05.2025 щодо оплати вказаного рахунку; свідоцтва про право Козака Максима Олександровича на зайняття адвокатської діяльністю, а також довіреності №144 від 24.06.2025 на представництво зазначеним адвокатом інтересів позивача.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, місцевий господарський суд зазначив про те, що згідно з додатком №1 від 08.05.2025 до договору №1/25 від 08.05.2025 та актом приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 13.05.2025 до цього договору гонорар адвоката за надання правової допомоги позивачеві у даній справі у суді першої інстанції встановлюється у фіксованій сумі та складає 5000 грн, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
З огляду на те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата, які відрізняються порядком обчислення, беручи до уваги те, що гонорар адвоката визначено у фіксованій сумі, фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, не обчислюється, у зв`язку з чим наявність/відсутність відомостей про погодинну ставку адвоката жодним чином не впливає на розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Даний висновок апеляційного господарського суду повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту (постанова Верховного Суду від 19.11.2021 у справі №910/4317/21).
Отже, обставини щодо понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції доведені згідно з положеннями статті 74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20 та від 01.09.2021 у справі №910/13034/20.
У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Колегія суддів вбачає, що жодних клопотань стосовно зменшення заявленої позивачем до стягнення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом даної справи у суді першої інстанції, від Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича до Господарського суду Одеської області не надходило.
З огляду на вищевикладене, враховуючи документальне підтвердження позивачем понесених ним у зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн, беручи до уваги, що зазначена сума є розумною та не має надмірний характер, а відповідачем, у свою чергу, не було подано клопотання про зменшення розміру вказаних витрат, Південно-західний апеляційний господарський суд, враховуючи задоволення позову, керуючись приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність правових підстав для стягнення з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Щодо заявлених до стягнення витрат Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалося вище, 01.04.2026 до апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" б/н від 01.04.2026 (вх.№1346/26 від 01.04.2026), в якій останнє просило стягнути на свою користь з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним розглядом справи, у розмірі 5000 грн.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у Південно-західному апеляційному господарському суді та розміру останніх Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" було надано низку документів, а саме: копії договору про надання правової допомоги №1/25 від 08.05.2025, укладеного між позивачем і адвокатом Козаком Максимом Олександровичем, разом з додатком №3 від 18.03.2026 до нього; складеного на виконання даного договору акту приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 23.03.2026; рахунку на оплату адвокатських послуг №37 від 23.03.2026 на суму 5000 грн; платіжної інструкції №3223 від 25.03.2026 щодо оплати вказаного рахунку, а також довіреності №74 від 12.03.2026 на представництво зазначеним адвокатом інтересів позивача.
Зміст договору №1/25 від 08.05.2025 викладено вище під час розгляду питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції.
Згідно з додатком №3 від 18.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання здійснити захист (надати професійну правничу допомогу) Клієнта, представляючи інтереси Клієнта у Південно-західному апеляційному господарському суді у справі №916/3014/25 про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича за договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021 з усіма правами, що надані законодавством України учаснику справи та стороні судового процесу.
Відповідно до пунктів 2, 3 додатку №3 від 18.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 гонорар Адвоката за надання правничої (правової) допомоги Клієнту у справі встановлено у фіксованому розмірі 5000 грн. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.
Положеннями пунктів 4, 7 додатку №3 від 18.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 передбачено, що підставою для оплати гонорару Адвокату є акт приймання-передачі наданої правової допомоги та виставлений Адвокатом рахунок. Гонорар підлягає оплаті протягом 5-ти днів після надання (надсилання) Клієнту відповідного рахунку на оплату. Сплата узгодженої сторонами суми гонорару, додаткових витрат здійснюється Клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Адвоката, реквізити якого зазначено у даному додатку до договору.
У пункті 9 додатку №3 від 18.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 вказано, що гонорар Адвоката у розмірі, визначеному пунктом 2 даного додатку до договору, оплачується Адвокату лише за правничу (правову) допомогу, надану у Південно-західному апеляційному господарському суді (апеляційна інстанція). У випадку необхідності надання Клієнту іншої правничої (правової) допомоги, у тому числі під час касаційного провадження, сторонами буде складено інший (окремий) додаток до договору.
23.03.2026 між Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" та адвокатом Козаком Максимом Олександровичем було підписано без зауважень акт приймання-передачі наданої правової допомоги б/н до договору №1/25 від 08.05.2025, згідно з яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв правничу (правову) допомогу щодо захисту інтересів Клієнта у Південно-західному апеляційному господарському суді у справі №916/3014/25 про стягнення заборгованості з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича за договором надання послуг з користування нежилим приміщенням №01/05/21-66 від 01.05.2021, а саме: вивчення та правовий аналіз матеріалів справи; аналіз судової практики із застосування норм права у аналогічних справах; надання консультацій Клієнту та визначення правової позиції у справі; складання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу; представництво інтересів Клієнта перед Південно-західним апеляційним господарським судом. Загальна сума гонорару Адвоката за надану правничу (правову) допомогу складає 5000 грн.
На підставі вищенаведеного акту приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 23.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 адвокат Козак Максим Олександрович виставив Приватному акціонерному товариству "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" рахунок на оплату №37 від 23.03.2026 на суму 5000 грн, який був повністю оплачений позивачем згідно з платіжною інструкцією №3223 від 25.03.2026.
Відзив на апеляційну скаргу, поданий в межах справи №916/3014/25, від імені позивача підписаний адвокатом Козаком Максимом Олександровичем, який діяв на підставі довіреності №74 від 12.03.2026.
Таким чином визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до додатку №3 від 18.03.2026 до договору №1/25 від 08.05.2025 та акту приймання-передачі наданої правової допомоги б/н від 23.03.2026 до цього договору гонорар адвоката за надання Приватному акціонерному товариству "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" правової допомоги у даній справі у суді апеляційної інстанції складає 5000 грн.
Колегія суддів зазначає, що жодних клопотань стосовно зменшення заявленої до стягнення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з апеляційним розглядом справи, від Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича до Південно-західного апеляційного господарського суду не надходило.
Між тим, доведення факту існування зобов`язання зі сплати гонорару та його документальне підтвердження саме по собі не є тотожним доведенню співмірності такого розміру витрат для цілей їх покладення на іншу сторону. Законодавець свідомо розмежував критерії фактичності витрат та їх співмірності.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок іншої сторони відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 та від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, в яких конкретно визначено наступне: не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Погодження сторонами фіксованого розміру гонорару не виключає можливості його часткової компенсації в межах розподілу судових витрат. Фіксований характер гонорару визначає порядок взаєморозрахунків між адвокатом і клієнтом, однак не звільняє суд від обов`язку перевірити відповідність заявленої до відшкодування суми критеріям, встановленим процесуальним законом. Інше тлумачення призвело б до формального підходу та фактичного усунення суду від контролю за пропорційністю процесуальних витрат, що суперечило б природі судового розсуду та принципу справедливості.
При цьому колегія суддів наголошує на необхідності розмежування понять "зменшення судових витрат" та "розподіл судових витрат". Зокрема, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №873/212/21, в межах якої господарський суд з власної ініціативи частково відмовив стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 викладено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд звертає увагу на те, що хоча договір про надання правничої допомоги ґрунтується на принципі свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України, та передбачає право сторін самостійно визначати розмір гонорару, проте питання компенсації таких витрат за рахунок іншої сторони спору не є виключно сферою приватної автономії. У площині розподілу судових витрат діє публічно-правовий елемент, оскільки суд здійснює контроль за дотриманням принципів пропорційності, розумності та справедливості судового процесу. Саме тому зобов`язання, які виникли між адвокатом та клієнтом, не є безумовно обов`язковими для суду при вирішенні питання їх покладення на іншу сторону
Наділення суду дискреційними повноваженнями щодо оцінки співмірності витрат на професійну правничу допомогу є проявом принципу верховенства права та функціональної ролі суду як арбітра балансу інтересів сторін. Судовий розсуд у цій категорії питань не є довільним, а здійснюється з урахуванням визначених законом критеріїв, конкретних обставин справи та усталеної судової практики. 
Тобто суд зобов`язаний забезпечити баланс між правом сторони на компенсацію фактично понесених витрат і недопущенням покладення на іншу сторону надмірного фінансового тягаря, який не є об`єктивно необхідним для реалізації права на судовий захист.
Під час вирішення питання щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу суд враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах кожної з окремих інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці додаткових постанов останнього, зокрема, від 11.07.2023 у справі №916/2664/21, від 16.03.2023 у справі №927/153/22 тощо.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Козак Максим Олександрович в якості представника Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" брав участь у розгляді даної справи місцевим господарським судом, відтак обізнаність адвоката щодо предмета спору, специфіки спірних правовідносин, судової практики у подібних правовідносинах та ходу розгляду справи презюмується, у зв`язку з чим підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу не вимагали великого обсягу аналітичної та технічної роботи.
Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що дана справа об`єктивно не потребувала аналізу великої кількості норм чинного законодавства та судової практики, адже сфера регулювання спірних правовідносин не є широкою та фактично обмежується одним кодифікованим нормативно-правовим актом, яким регламентовано норми договірного права – Цивільним кодексом України. 
Більше того, зміст поданого Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" в межах даної справи відзиву на апеляційну скаргу свідчить про сталість (незмінність) правової позиції позивача, при цьому доводи останнього, викладені у вказаному документі, не зумовили збільшення джерел правого регулювання спірних правовідносин, збільшення доказової бази та обставин, які входять до предмету доказування, у зв`язку з чим, з огляду на наявність вже готових напрацювань, була відсутня потреба у докладанні значних зусиль з витратою великих обсягів часу на повторне відображення вказаної інформації у вищенаведеному документі, тим більше, що кваліфікація спірних правовідносин та джерела їх правового регулювання вже були зазначені безпосередньо у рішенні місцевого господарського суду, на законності та обґрунтованості якого наголошувало зазначене товариство.
Крім того, поряд з неширокою сферою правового регулювання та нескладністю характеру спірних правовідносин, апеляційним господарським судом також враховується приватноправовий характер спору у цій справі, який не викликав публічного резонансу з боку органів державної/місцевої влади або засобів масової інформації (тобто відсутність проявів публічного інтересу до справи).
Колегія суддів також вважає безпідставним включення позивачем до заявленої ним до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу окремих послуг щодо вивчення та правового аналізу матеріалів справи, аналізу судової практики із застосування норм права у аналогічних справах, надання консультацій та визначення правової позиції у справі, оскільки зазначені послуги фактично охоплюються однією цілісною послугою з підготовки відзиву на апеляційну скаргу.
Подібний правовий висновок стосовного того, що формування правової позиції за наслідками вивчення законодавства, судової практики та проведення аналізу правової позиції іншої сторони охоплюється одночасно з послугою зі здійснення підготовки відповідного процесуального документа для подання його до суду відображено в постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі №916/3904/19.
Отже, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених Приватним акціонерним товариством "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 та частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на обсяг виконаних робіт та документальне підтвердження заявником вказаних витрат, Південно-західний апеляційний господарський суд, керуючись принципами пропорційності та верховенства права, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" б/н від 01.04.2026 (вх.№1346/26 від 01.04.2026) та, відповідно, стягнення на користь останнього з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича вказаних витрат у розмірі 3000 грн, тим більше, що, виходячи з конкретних обставин справи, зазначена сума є справедливою, розумною та не має надмірний характер.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 19.01.2026 у справі №916/3014/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/3014/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Нагорного Володимира Володимировича.
Заяву Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" б/н від 01.04.2026 (вх.№1346/26 від 01.04.2026) задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Нагорного Володимира Володимировича на користь Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У задоволенні решти заяви Приватного акціонерного товариства "ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ" б/н від 01.04.2026 (вх.№1346/26 від 01.04.2026) відмовити.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 28.04.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук