ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/7981/24
Номер провадження 22-ц/818/377/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представника позивачки адвоката Макаренка О.М.,
представника відповідача адвоката Яндульського Д.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року в складі судді Баркової Н.В. по справі № 639/7981/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми грошового переказу та пені,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми грошового переказу та пені.
Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2024 року резидент ОСОБА_2 повернув їй борг шляхом здійснення переказу через міжнародну міжбанківську систему SWIFT з банку REVOLUT BANK UAB на її валютний рахунок IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» на суму 10 000,00 євро.
Вказала, що AT КБ «ПриватБанк» зазначені кошти прийняв, банку платника не повернув, проте на її рахунок не зарахував, хоча вона не знаходиться під будь-якими санкціями, і до неї немає жодних обмежень з приводу отримання грошових коштів чи інших активів у відповідності до чинного законодавства. 
Зазначила, що із застосунку «Приват24» вона дізналася, що для зарахування коштів банк вимагає додаткові документи. Банк здійснив серію запитів документів щодо резидентства ОСОБА_3 у Португальській Республіці, у відповідь на які було надано: закордонний паспорт платника, посвідчення водія Португальської Республіки від 13 листопада 2023 року платника, сертифікат проживання за постійною адресою в Республіці Португалія від 04 липня 2022 року, посвідку на постійне проживання платника в Португалії від 01 лютого 2022 року, законодавчий акт від 24 листопада 2023 року про продовження дії усіх виданих посвідок на постійне проживання до 30 червня 2024 року із посиланням на офіційний сайт, що підтверджується роздруківкою електронного листування через систему клієнтської служби підтримки Допомога онлайн. Крім того, на початку серпня 2024 року вона через систему клієнтської служби підтримки Допомога онлайн надала банку чинну посвідку платника на постійне проживання в Республіці Португалія від 21 липня 2024 року.
Однак, незважаючи на надані документи і докази того, що ОСОБА_4 є резидентом Португальської Республіки, банк не зарахував вказаний платіж.
Вказала, що на її звернення банк надіслав на її електронну адресу лист № 20.1.0.0.0/7- 240807/9093 від 07 серпня 2024 року про те, що постановою Правління НБУ № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період воєнного стану» зі змінами заборонено уповноваженим установам здійснювати будь-які валютні операції: 1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь; 3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в Республіці Білорусь. При цьому, банк не пояснив, на підставі якого саме із трьох пунктів він відмовляється зараховувати платіж, а також не відповів, на якому рахунку зберігає кошти.
Посилалась на те, що спірний переказ здійснено не з використанням російських чи білоруських рублів; учасником даної операції є фізична особа ОСОБА_4 (резидент Португальської Республіки) та вона (резидент України); дана операція не є її зобов`язанням перед особами, які мають місцезнаходження (зареєстровані/постійно проживають) в російській федерації або в Республіці Білорусь; вона не є платником, а гроші надійшли на її український рахунок від резидента Португалії.
06 вересня 2024 року на адресу банку нею було направлено вимогу про зарахування SWIFT-платежу, в якій вона зазначала про безпідставність незарахування платежу і просила надати інформацію, на якому рахунку перебувають грошові кошти, що надійшли на її ім`я, однак отримала лист, тотожний листу від 07 серпня 2024 року.
Вважала, що AT КБ «ПриватБанк» незаконно привласнив кошти в розмірі 10 000,00 євро та продовжує користуватись ними всупереч чинному законодавству України, чим порушує її право власності на вказані кошти.
Крім того, у зв`язку з порушенням строків виконання платіжної операції банк зобов`язаний сплатити їй пеню в розмірі 0,1 % суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше 10 % суми платіжної операції, тобто 1000,00 євро.
Просила стягнути з відповідача на її користь суму грошового переказу у розмірі 10 000,00 євро, пеню у розмірі 1000,00 євро та суму понесених судових витрат.
16 квітня 2025 року від представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення, в яких він просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, підтвердивши, що кошти з переказу були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках до відповідних змін чи скасувань Постанови НБУ №18 від 24 лютого 2022 року, заперечував проти розміру судових витрат.
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що дії банку щодо відмови у зарахуванні SWIFT-переказу від 12 квітня 2024 року були правомірними, відповідали вимогам Постанови НБУ №18 від 24 лютого 2022 року, оскільки платник ОСОБА_4 має громадянство Республіки Білорусь. Надані позивачкою документи можуть підтверджувати наявність у ОСОБА_5 дозволу на постійне проживання, а також спеціальних прав (керування транспортними засобами) іноземця у Республіці Португалія, але не є підтвердженням безпосередньо факту постійного проживання в цій країні. Позивачкою не надано суду доказів, що відповідач незаконно привласнив належні їй кошти та продовжує ними користуватися, оскільки такі кошти їй ще не належать, були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках. Крім того, позивачкою не надано відповідної довідки про належність їй рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк».
На вказане судове рішення 26 червня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Макаренко О.М. через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» суму понесених судових витрат, пов`язаних із залученням перекладачів (здійснення перекладу) в розмірі 5500,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу, понесену при розгляді справи в суді першої інстанції – 20 000,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн, а також гонорар успіху у розмірі 30 000,00 грн, всього в загальному розмірі стягнути 80 000,00 грн, а також вирішити питання про розподіл інших судових витрат (докази реальності їх здійснення будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Апеляційна скарга мотивована тим, що платник переказу ОСОБА_4 має місцезнаходження (зареєстрований і постійно проживає) у Республіці Португалія впродовж багатьох років, а обставина проживання його в Республіці Білорусь не доведена жодним доказом. Жоден з пунктів Постанови НБУ № 18 від 24 лютого 2022 року не стосується спірного переказу, оскільки переказ здійснено не з використанням російських чи білоруських рублів; учасником даної операції є фізична особа ОСОБА_4 , що постійно проживає на території Португальської Республіки з 2020 року через участь в революційних подіях в Республіці Білорусь та політичні переслідування його та його сім`ї, та вона як резидент України; дана операція не є її зобов`язанням перед особами, які мають місцезнаходження (зареєстровані/постійно проживають) в російській федерації або в Республіці Білорусь), а навпаки - здійснена на її ім`я. На підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 у Республіці Португалія було надано дві посвідки на постійне проживання, сертифікат проживання за постійною адресою в Республіці Португалія; закордонний паспорт португальського зразка; посвідчення водія Португальської Республіки; платіжний документ, сформований платіжною системою на підставі платіжного доручення банка-відправника "Revolut Bank UAB", який надійшов до АТ КБ "Приватбанк" з зазначеною у ньому адресою проживання (реєстрації) платника у Республіці Португалія. З наданих документів вбачається лише те, що ОСОБА_4 має громадянство Білорусі, що не є тотожним постійному проживанню в країні. Жоден нормативний акт не містить заборони на здійснення SWIFT-переказу від особи за ознакою її громадянства. Платіж здійснено ОСОБА_6 з його рахунку, відкритого у банку «Revolut Bank UAB», що зареєстрований у Литві. Також в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які документи, що свідчили б про проведення банком будь-якого фінансового моніторингу, заходів перевірки тощо. Належність їй рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується платіжним документом SWIFT-переказу, а також скріншотами спілкування з представником банку в застосунку Приват24, та цей факт не заперечує навіть сам відповідач. Дії банку порушують її право власності і право на мирне володіння майном. Судом не застосовано норми ст. 46, 47, 86 Закону України «Про платіжні послуги», що підлягали застосуванню. Відповідач зловживав своїми правами, не направив представника, не зробив жодної заяви по суті справи і не надав суду жодних доказів по суті справи. Орієнтовна сума судових витрат у суді апеляційної інстанції – 30 000,00 грн, а також гонорар успіху у розмірі 30 000,00 грн.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
11 березня 2026 року через систему «Електронний суд» представник банку подав пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Вказав, що ОСОБА_1 не є належним позивачем по справі, оскільки банк жодним чином не порушував її прав та охоронюваних законом інтересів, а позовні вимоги про стягнення коштів, які належать іншій особі, є неефективним способом захисту. Банком з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій, було відмовлено у зарахуванні SWIFT-переказу від 12 квітня 2024 року учасником якого, відповідно до наявних у матеріалах справи відомостей, є громадянин Республіки Білорусь, а громадянство передбачає й право на проживання у цій країні. Кошти з переказу були заблоковані і залишились на спеціальних рахунках до відповідних змін чи скасувань Постанови НБУ №18 від 24 лютого 2022 року. 
12 березня 2026 року через систему «Електронний суд» представник позивачки подав клопотання про долучення доказів - актів приймання-передачі благодійної допомоги сім`ї ОСОБА_7 на адресу підрозділів Збройних сил України, наданої впродовж 2022-2025 років, а також відзнаки за свою благодійну та волонтерську діяльність. Вказав, що дані документи, відзнаки, подяки та грамоти підтверджують, що сума в 10 000,00 євро, яка є предметом даного спору, була призначена для закупівлі обладнання для Збройних сил України і буде витрачена у повному обсязі саме для цієї мети.
У задоволенні вказаного клопотання про долучення нових доказів колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки до суду першої інстанції вони подані не були.
27 березня 2026 року через систему «Електронний суд» представник позивачки подав клопотання про відмову в долученні до матеріалів справи пояснень відповідача. Просив звернути увагу на той факт, що відповідач так і не скористався наданим йому правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Жодних заяв по суті справи в порядку ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідач до суду не подав ані під час розгляду справи в суді першої, ані апеляційної інстанції, як і доказів постійного проживання платника переказу Сергія Гринцевіча в Республіці Білорусь. Відсутні жодні підстави вважати, що у позивачки немає права на позов, тоді як відповідач вже третій рік не зараховує на рахунок позивачки належний йому переказ, не виконуючи свій обов`язок завершити транзакцію та порушуючи права споживача на належне надання банківських послуг. Крім того, відповідач не надав разом з поясненнями достатніх доказів наявності повноважень особи, яка ці пояснення надала. 
Вказане клопотання представника позивачки колегія суддів відхиляє, оскільки надання пояснень є правом відповідача, а повноваження представника банку на самопредставництво передбачені п. 1.6 трудового договору та довіреністю.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Макаренка О. М., який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Яндульського Д.В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_1 , Португалія 18 вересня 2021 року отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , що проживає у АДРЕСА_2 , позику в сумі 10 000,00 євро, які зобов`язався повернути за три календарні роки, до 18 вересня 2024 року, на підтвердження чого власноруч склав розписку (а.с. 86).
12 квітня 2024 року ОСОБА_4 здійснив переказ через міжнародну міжбанківську систему SWIFT в банку REVOLUT BANK UAB, що ліцензований у Литовській Республіці, на рахунок ОСОБА_9 НОМЕР_1 на суму 10 000,00 євро, що підтверджується випискою про підтвердження переказу від 04 червня 2024 року. У виписці вказане місце проживання платника у Португалії (а.с. 28).
Вказана сума коштів на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» не надійшла, що сторони визнають.
З наданих позивачкою скриншотів її листування з банком в чаті «Допомога онлайн» зі спеціалістами служби-підтримки SWIFT – переказів вбачається, що вона з`ясовувала причини неотримання переказу від ОСОБА_3 , а також надавала додаткові документи щодо його особи для розгляду питання про проведення платежу або повернення переказу. Банк посилався на те, що відсутня можливість зарахувати або повернути переказ від резидента Білорусі (а.с.44-59).
На підтвердження постійного проживання (резидентства) ОСОБА_10 на території Республіки Португалія ОСОБА_1 надано копії паспорту іноземця ОСОБА_3 НОМЕР_4 , виданого 30 серпня 2024 року, що діє до 30 серпня 2026 року; дозволів на проживання № 418747L3Р для інвестора на ім`я ОСОБА_4 від 01 лютого 2022 року зі строком дії до 01 лютого 2024 року, а також тимчасового дозволу на проживання для здійснення підприємницької діяльності № 6G41785S5 від 21 липня 2024 року зі строком дії до 21 липня 2027 року; посвідчення водія Португальської Республіки від 13 листопада 2023 року; підтвердження проживання ОСОБА_3 від 04 липня 2022 року за адресою: АДРЕСА_3 , та їх належним чином засвідчені перекази. Всі вказані документи містять вказівку на те, що ОСОБА_4 має громадянство Республіки Білорусь (а.с.14-23). 
06 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою, в якій просила зарахувати SWIFT–платіж від резидента Португальської Республіки ОСОБА_3 на її ім`я і повідомити, на якому рахунку і на якій підставі знаходяться грошові кошти, що надійшли на її ім`я (а.с. 24-25).
АТ КБ «ПриватБанк» 07 серпня 2024 року та 10 вересня 2024 року надав ОСОБА_1 аналогічні за змістом відповіді, в яких посилався на те, що Постановою Правління НБУ №18 від 24 лютого 2022 року зі змінами передбачено, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції: 
1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 
2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь; 
3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь. Таким чином, наразі банкам заборонено здійснювати вищезазначені валютні операції (а.с. 26, 27).
Представником ОСОБА_1 адвокатом Макаренком О.М. на адресу банку направлявся відповідний адвокатський запит, проте АТ «КБ Приватбанк» відмовив адвокату у наданні відповіді, мотивуючи тим, що запитувана інформація є банківською таємницею, про що надіслав лист від 06 листопада 2024 року № 20.1.0.0.0/7- 241105/43433 (а.с. 29, 30). 
Крім того, на підтвердження своєї позиції щодо резидентства ОСОБА_3 у Португалії позивачкою надано науково-правовий висновок за результатами науково-правового дослідження за зверненням ОСОБА_1 щодо визначення поняття «резидент» за законодавством Республіки Португалія, складений доцентом кафедри цивільного судочинства, арбітражу та міжнародного приватного права, к. ю. н., старшим науковим співробітником ОСОБА_11 (а.с. 9-13).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У статті 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
У частині 1 статті 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно з частинами першою, другою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. 
Частиною 1 статті 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Отже, правовідносини щодо здійснення платіжних операцій за поточним рахунком є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов`язання та договір, так і банківські правила, якими є нормативно-правові акти у сфері банківської діяльності.
Тлумачення статті 4 ЦК України свідчить, що у ній встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином, можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (пункт 24.32 постанови Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 908/2587/20).
Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб (частина друга статті 56 Закону України «Про Національний банк України»).
Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом`якшують або скасовують відповідальність (частина друга статті 56 Закону України «Про Національний банк України»).
Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі (частина друга статті 6 Закону України «Про Національний банк України»).
Перелік інших функцій, наведено у статті 7 цього Закону, згідно з якою, зокрема, Національний банк виконує такі функції: встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна (пункт 4); здійснює валютне регулювання, визначає порядок виконання операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами (пункт 14 з 01 серпня 2022 року); здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний нагляд за банками, а також небанківськими фінансовими установами та операторами поштового зв`язку, які отримали ліцензію на здійснення валютних операцій (пункт 14 у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України.
У частині першій статті 4 Закону України «Про валюту і валютні операції», що встановлює гарантії свободи здійснення валютних операцій, визначено, що валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту.
Порядок проведення розрахунків за валютними операціями визначається Національним банком України (частина четверта статті 5 Закону України «Про валюту і валютні операції»).
НБУ має право обмежувати валютні операції в межах території України, в тому числі забороняти зараховувати на рахунок клієнта-отримувача коштів в іноземній валюті, що надійшли від нерезидента-контрагента, у разі необхідності забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до Закону України “Про валюту і валютні операції” заходів захисту.
У період запровадження воєнного стану такий порядок регулює постанова Національного Банку України № 18, яка є нормативно-правовим актом, що впроваджує обмеження, яких банки та їх клієнти мають дотримуватися під час проведення відповідних операцій.
Постановою Національного Банку України № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», зі змінами, внесеними Постановою Національного Банку України № 21 від 24 лютого 2022 року, а саме п. 17 передбачено, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції:
1) з використанням російських рублів та білоруських рублів;
2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь;
3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.
З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції за умови наявності у такої операції хоча б однієї з ознак, передбаченої даним пунктом.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у цій справі на захист свого порушеного права щодо отримання грошового переказу у сумі 10 000,00 євро від ОСОБА_3 , що був направлений 12 квітня 2024 року через систему SWIFT на виконання боргового зобов`язання останнього перед позивачкою, що підтверджується складеною ним 18 вересня 2021 року розпискою.
Вказані кошти АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ОСОБА_1 не зараховані і згідно пояснень банку зберігаються на спеціальному рахунку з тих підстав, що відповідно до Постанови Національного Банку України № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» зі змінами банкам забороняється здійснювати будь-які валютні операції, зокрема, учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.
Разом з тим, судом встановлено лише наявність у ОСОБА_3 громадянства Республіки Білорусь, а не його реєстрацію чи постійне проживання в Республіці Білорусь.
Натомість постійне проживання ОСОБА_3 на території Республіки Португалія підтверджується копіями паспорту іноземця ОСОБА_3 НОМЕР_4 , виданого 30 серпня 2024 року; дозволу на проживання № НОМЕР_5 для інвестора на ім`я ОСОБА_4 від 01 лютого 2022 року зі строком дії до 01 лютого 2024 року, а також тимчасового дозволу на проживання для здійснення підприємницької діяльності № 6G41785S5 від 21 липня 2024 року зі строком дії до 21 липня 2027 року; посвідчення водія; підтвердження проживання ОСОБА_3 від 04 липня 2022 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 14-23). 
Відповідна адреса платника вказана й у виписці від 04 червня 2024 року про підтвердження переказу за 12 квітня 2024 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 28).
Вказані обставини не спростовані відповідачем та підтверджують постійне проживання, а отже і місцезнаходження ОСОБА_3 на території Португалії.
Висновок суду першої інстанції про те, що вказані документи підтверджують лише наявність дозволу на постійне проживання та керування транспортними засобами у Республіці Португалія, але не є підтвердженням безпосередньо факту постійного проживання, колегія суддів вважає помилковим, оскільки президентом парафіяльної ради Салвадор-де-Брітейруш і Санта-Леокадія-де-Брітейруш надано саме підтвердження проживання ОСОБА_3 за вищевказаною адресою на підставі дозволу на проживання (а.с. 14). До того ж, будь-яких доказів щодо адреси реєстрації та місця проживання ОСОБА_3 у Республіці Білорусь суду не надано.
Також колегія суддів не може погодитись й з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано доказів належності їй рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» та щодо відсутності у неї права власності на спірні грошові кошти, оскільки банк не заперечував надходження платежу у розмірі 10 000,00 євро на ім`я ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, оскільки платник спірного переказу ОСОБА_4 постійно проживає в Португалії, що підтверджується вищевказаними доказами, колегія суддів вважає, що вищезазначена Постанова № 18 від 24 лютого 2022 року не може розповсюджуватися на переказ, здійснений ним на рахунок позивачки.
Крім того, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «право власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього принаймні «законних сподівань» стосовно отримання можливості ефективного користування правом власності. «Сподівання» є «законним», якщо воно ґрунтується або на положенні законодавства, або на нормативно-правовому акті, який стосується відповідного майнового інтересу. У кожній справі питання, яке необхідно розглядати, полягає у тому, чи надали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на отримання майнового права, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна й підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визначає, що держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Ці три правила, однак, не є «чіткими» в розумінні того, що вони не є пов`язаними між собою. Друге та третє правила стосуються конкретно визначених випадків втручання у право мирного володіння майном, і тому їх слід тлумачити з огляду на загальний принцип, викладений у першому правилі.
Щоб бути сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, захід має відповідати трьом умовам: бути законним, переслідувати законну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними суспільними інтересами та основоположними правами особи.
Отже, згідно з Конвенцією, практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та юридичними позиціями Конституційного Суду України, право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним.
Відмова банку у зарахуванні належних позивачці коштів на її рахунок не відповідає статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не є пропорційним втручанням у її право власності за встановлених у цій справі обставин.
На підставі наведеного, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення на її користь суми грошового переказу у розмірі 10 000,00 євро.
Крім того, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1000,00 євро.
У даному випадку питання відповідальності банку за невиконання ним розпорядження про переказ коштів врегульовано Законом України «Про платіжні послуги», який є спеціальним у таких правовідносинах.
Частинами 1 та 6 ст. 86 вказаного Закону передбачено, що надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.
Надавач платіжних послуг у разі порушення строків виконання платіжних операцій, передбачених цим Законом або договором про надання платіжних послуг, зобов`язаний сплатити користувачу пеню в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми платіжної операції, якщо інший розмір пені не обумовлений договором про надання платіжних послуг.
Отже, у зв`язку із несвоєчасним зарахуванням коштів позивачці банк зобов`язаний сплатити останній пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, але не більше 10 % від суми платежу. Оскільки пеня за період з 12 квітня 2024 року (здійснення переказу) до 30 листопада 2024 року (звернення до суду з позовом), тобто 233 дні, значно перевищує 10 % суми переказу (10 євро х 233 дні = 2330 євро > 10 000 х 10% = 1000 євро), суд апеляцйної інстанції вважає, що стягненню з банку підлягає максимально встановлений законом розмір пені у сумі 1000,00 євро, що становить 10 % від суми затриманого переказу.
Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги не сплачувала на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з ціни позову 482 488,60 грн (11 000,00 євро х 43,8626 курс станом на 30 листопада 2024 року), за подачу позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 4 824,89 грн, за подачу апеляційної скарги - 7 237,33 грн. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4824,89 + 7237,33 = 12 062,22 грн.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила стягнути суму понесених судових витрат, пов`язаних із залученням перекладачів (здійснення перекладу) в розмірі 5500,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу, понесену при розгляді справи в суді першої інстанції – 20 000,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000,00 грн, а також гонорар успіху у розмірі 30 000,00 грн, всього в загальному розмірі стягнути 80 000,00 грн. Просила вирішити питання про розподіл інших судових витрат, докази яких будуть надані у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на послуги з перекладу у розмірі 5500,00 грн колегія суддів виходить з наступного.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною шостою статті 139 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Склад та розмір витрат, пов`язаних із залученням перекладача, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із залученням перекладача, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_12 за послуги перекладу 3000,00 грн та 2500,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 39ХА-З557-М74Х-ХН00 від 26 листопада 2024 року та № 2ВК3-МХС8-МН1А-4Е8М від 20 листопада 2024 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 32, 33).
Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ФОП ОСОБА_12 надає послуги перекладу.
Оскільки на підтвердження витрат, понесених за переклад документів у розмірі 5500,00 грн позивачкою надані відповідні письмові докази, тому вони підлягають стягненню з відповідача на її користь.
Щодо витрат на правничу допомогу, то як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Макаренко О.М. на підставі договору № 1-10 про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01 жовтня 2024 року та ордеру АХ № 1163754 від 29 жовтня 2024 року (а.с. 8, 121-122).
Згідно з договором від 01 жовтня 2024 року його предметом є надання позивачці правової допомоги при підготовці позовної заяви та при розгляді справи в суді у спорі із АТ КБ «Приватбанк», зокрема, щодо відмови АТ КБ «Приватбанк» у зарахуванні переказу (SWIFT-платежу), здійсненого Сергієм Грінцевічем через міжнародну міжбанківську систему SWIFT з банку REVOLUT BANK UAB (банк, обслуговуючий платника) на валютний рахунок ОСОБА_1 IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» на суму 10 000 євро. Правова допомога складається з, включаючи, але не обмежуючись: збору доказів, складення та подання до суду позовної заяви та представництва і захисту прав та інтересів клієнта у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Відповідно до п. 3. Договору вартість послуг адвоката у суді першої інстанції складає 25 000,00 грн, що сплачуються на підставі акту виконаних робіт протягом 20 календарних днів з моменту прийняття судового рішення, та у разі задоволення позову 15 000,00 грн – гонорар успіху. Вартість послуг адвоката у суді апеляційної та касаційної інстанції визначається додатковими угодами.
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у справі № 639/7981/24 та акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 05 травня 2025 року вбачається, що адвокатом Макаренком О.М. надано ОСОБА_1 наступні послуги: аналіз наданих документів, підготовка та подання позовної заяви, участь у судових засіданнях у справі № 639/7981/24 у кількості 4; складення процесуальних документів (клопотань про долучення доказів, заяви про долучення доказів із запереченням проти клопотання відповідача, заяви про стягнення витрат на правову допомогу, клопотання про відмову в долучення пояснень відповідача, детальний опис робіт); аналіз процесуальних документів та доказів, наданих відповідачем. Вартість виконаних юридичних робіт та наданих послуг складає 25 000,00 грн та у разі прийняття рішення на користь позивача – 15 000,00 грн гонорар успіху (а.с. 166, 166 зворот).
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Макаренком О.М. позивачці ОСОБА_1 послуг з професійної правничої допомоги, а саме: складання позовної заяви, участь у судових засіданнях 16 січня 2025 року, 17 березня 2025 року, 16 квітня 2025 року, 07 травня 2025 року.
Водночас, подання клопотань про долучення доказів, про відмову у долученні пояснень відповідача є правом позивачки, яке вона реалізує на власний розсуд, тож витрати на такі послуги не були неминучими. Послуги з аналізу документів фактично охоплюються послугами зі складання клопотань і участі в судових засіданнях.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 зробив висновок, що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнене з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.
Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено, з урахуванням обсягу та складності наданих позивачці послуг з правничої допомоги, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності та необхідності адвокатських витрат, заперечень відповідача проти розміру судових витрат, судова колегія вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на надання правничої допомоги протягом розгляду справи судом першої інстанції у розмірі 7000,00 грн.
Доказів щодо судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивачкою не надано, тому питання про стягнення таких витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми грошового переказу та пені – задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) суму грошового переказу у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) євро, пеню у розмірі 1000,00 (одна тисяча) євро, судові витрати на здійснення перекладу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп, а також судові витрати на професійну правничу допомогу, понесену при розгляді справи в суді першої інстанції, у розмірі 7000 (сім тисяч) грн 00 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь держави судовий збір за подачу позову у розмірі 4824,89 грн та апеляційної скарги у розмірі 7237,33 грн, а всього у розмірі 12 062 (дванадцять тисяч шістдесят дві) грн 22 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина