УХВАЛА

30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 227/752/24
провадження № 51-419 км 26 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023052230000310,щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,
кримінальне провадження щодо якого за ст. 336 КК України закрито.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 травня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року клопотання захисника ОСОБА_7 задоволено, вирок суду першої інстанції скасовано, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України на підставі ст. 48 КК України у зв`язку зі зміною обстановки, кримінальне провадження щодо нього закрито в порядку п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, будучи військовозобов`язаним офіцером запасу, обмежено придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та, не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , знаходячись у службовому кабінеті №10 вказаного центру комплектування, 28 липня 2023 року відмовився від отримання повістки про прибуття на 08:00 29 липня 2023 року до центру комплектування для відправки до військової частини НОМЕР_1 , та, достовірно знаючи про час та місце його виклику, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, умисно, всупереч ст.65 Конституції України, Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», без поважних причин, не з`явився на вказану дату за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 і не повідомив причин своєї неявки, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
Прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Зазначає, що апеляційний суд за відсутності необхідних для цього підстав звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України в зв`язку зі зміною обстановки в порядку ст. 48 КК України, оскільки воєнний стан продовжено та не скасовано загальну мобілізацію військовозобов`язаних, втім останній мобілізувався і почав проходити військову службу у територіальному центрі комплектування лише після ухвалення щодо нього обвинувального вироку, більш ніж через два роки після вчиненого ним діяння, яке не втратило суспільну небезпечність. 
Також суд апеляційної інстанції не перевірив достовірність документів, які підтверджують факт проходження ОСОБА_6 військової служби. 
Посилається на невідповідність оспорюваної ухвали вимогам ст. 370 КПК України через її незаконність та необґрунтованість. 
Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 заявила клопотання про передачу цього кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду через існування різних правових позицій щодо застосування норм ст. 48 КК України у подібних правовідносинах та вважає, що в силу доводів касаційної скарги необхідно відступити від висновку щодо застосування цієї норми права, викладеному в раніше ухваленому рішенні з іншої судової палати, а саме Першої судової палати ККС ВС у справі № 526/3252/24.
Мотиви Суду 
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в клопотанні, колегія суддів дійшла висновку, що є необхідність у передачі цього кримінального провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на таких підставах. 
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно зі ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 2 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Згідно зі ч. 1 ст. 434-2 КПК України питання про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
У розглядуваній справі прокурор порушує питання про безпідставне застосування апеляційним судом норм ст. 48 КК України щодо ОСОБА_6 та звільнення останнього від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України у зв`язку зі зміною обстановки.
Статтею 48 КК України визначено, що особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.
Вказана норма передбачає самостійні умови для звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок зміни обстановки, а саме:
- вперше вчинено кримінальний проступок або нетяжкий злочин;
- вчинене особою діяння втратило ознаки суспільної небезпечності, або коли ця особа перестала бути суспільно небезпечною. 
Отже, для застосування статті 48 КК України необхідно встановити, що після вчинення певного кримінального правопорушення обстановка змінилася таким чином, що вчинене діяння вже не є суспільно небезпечним. Особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.
Проте практика застосування ст. 48 КК України, під час вирішення питання про можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України у зв`язку зі зміною обстановки, у Касаційному кримінальному суді є неоднаковою. 
Так, у рішеннях колегій суддів Першої судової палати ККС ВС у справах №681/123/25, №456/2939/23, №526/3252/24 зроблені висновки щодо можливості застосування норм ст.48 КК України та звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України у зв`язку зі зміною обстановки, яка полягала в тому, що особа перестала бути суспільно небезпечною, оскільки після постановлення обвинувального вироку за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, добровільно вступила на військову службу або ж до по початку судового розгляду оформила відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. 
Водночас у постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 05 березня 2026 року (справа №581/4/24) сформульовано протилежний висновок про те, що за релевантних обставин відсутні підстави для застосування ст. 48 КК України та звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України в зв`язку зі зміною обстановки. Суд зазначив, що сам лише факт вступу особи на військову службу після ухвалення щодо неї обвинувального вироку за ст. 336 КК України та майже через два роки після вчинення кримінального правопорушення не є зміною обстановки в розумінні ст. 48 КК України, тому що на час судового розгляду не змінилася та обстановка, яка існувала на момент вчинення особою кримінального правопорушення, оскільки воєнний стан продовжено й не скасовано загальну мобілізацію військовозобов`язаних, відтак як сама особа так і вчинене нею діяння не втратили свою суспільну небезпечність. 
Аналогічні висновки зроблено у рішеннях колегій суддів Третьої судової палати ККС ВС у справах № 632/1141/25, №159/6135/24, №728/704/24. 
Аналіз вказаних судових рішень свідчить про те, що Касаційний кримінальний суд в усіх випадках погодився з тим, що на момент судового розгляду вчинене особою діяння не втратило ознаки суспільної небезпечності, оскільки воєнний стан продовжено та не скасовано загальну мобілізацію військовозобов`язаних. Проте за тотожних юридично значущих фактичних обставин сформував різні підходи щодо врахування та визнання обставин, за яких особа перестала бути суспільно небезпечною.
На практиці склалася ситуація, що у низці рішень суд касаційної інстанції розцінює як безумовне свідчення втрати особою своєї суспільної небезпечності обставини, наприклад, коли особа через певний час після ухвалення щодо неї обвинувального вироку за ст.336 КК України добровільно вступила на військову службу та проходить її у бойовій військовій частині, а інша - у територіальному центрі комплектування, або ж взагалі після засудження отримала право на відстрочку від військової служби чи працевлаштувалася на посаду, що підлягає бронюванню, мотивуючи це зміною поведінки особи та її правосвідомості, спрямованої на захист держави, і фактичному виконанню обов`язку, який раніше було проігноровано. 
В іншій групі рішень Суд категорично вказує на те, що добровільний вступ особи на військову службу та її проходження навіть у бойових військових частинах, після постановлення обвинувального вироку, та особливо через значний проміжок часу після вчинення нею кримінального правопорушення, є поведінкою особи post factum, яка автоматично не свідчить про те, що така особа перестала бути суспільно небезпечною. Суд послідовно констатує, що ця обставина не є безумовною підставою для застосування ст. 48 України й звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України, оскільки кожна ситуація є індивідуальною і при прийнятті такого рішення мають враховуватися ряд умов, визначених матеріальним законом, та фактичні обставини конкретної справи. При цьому факт проходження особою військової служби в умовах воєнного стану безперечно має позитивне значення, тому його можна розглядати у площині індивідуалізації покарання, наприклад, при вирішені питання про звільнення особи від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
Колегія суддів поділяє такий підхід, тому що втрата особою своєї суспільної небезпечності, як один із самостійних критеріїв, що дає можливість для застосування до особи норм ст. 48 КК України, має бути не формальним, а об`єктивним, і повинен підтверджуватися сукупністю обставин, які свідчать про істотну зміну соціально-правового статусу особи та її поведінки після вчинення нею кримінального правопорушення. 
У контексті викладеного колегія суддів Другої судової палати погоджується з позицією, викладеною у постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 05 березня 2026 року (справа №581/4/24), та вважає, що добровільне проходження особою військової служби, після постановлення щодо неї обвинувального вироку за ст. 336 КК України, автоматично не може свідчити про зміну обстановки, яка полягає в тому, що особа перестала бути суспільно небезпечною, й слугувати безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності в порядку ст. 48 КК України. А тому є необхідність відступити від висновків, викладених в рішеннях колегій суддів Першої судової палати ККС ВС у справах №681/123/25, №456/2939/23, №526/3252/24. 
Вирішення об`єднаною палатою ККС ВС означеного питання має принципове значення, тому що це дозволить чітко визначити межі застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки і запобігти його розширеному тлумаченню в цій категорії справ. 
Ураховуючи наведене, а також неоднакове застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегій суддів з іншої палати, з метою забезпечення єдності судової практики, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 необхідно передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, Суд
постановив:
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3